Справа №522/3656/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року Ананьївський районний суд Одеської області
в складі: головуючої в справі судді - Надєр Л.М.,
за участю секретаря судового засідання - Голубович А.М.,
за участю сторін у справі:
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Відділ забезпечення діяльності органів опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини разом із батьком та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що у позивача та відповідача в період перебування у шлюбі народився сип ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що їхня з відповідачем сім`я розпалася по причині зловживання відповідачем алкоголю. Відповідач залишала позивача із малолітнім сином на тривалий час, потім поверталася, а у 2016 році взагалі покинула позивача із сином та поїхала у невідомому напрямку. Всі зусилля позивача зупинити відповідача, вилікувати не призвели до позитивного результату, а тому позивач вимушений був самостійно виховувати сина. У 2017 році позивачу запропонували роботу у місті Краматорськ, від чого позивач не зміг відмовитися, так як потрібно було утримувати та виховувати сина. Знаходячись у Краматорську, де па постійній основі проживав позивач із сином, позивач подав позов до Ананьївського районного суду Одеської області па розірвання шлюбу із дружиною, так як вона взагалі перестала цікавитися життям сина та приймати участь у його вихованні та утриманні. 30 березня 2017 року Ананьївським районним судом Одеської області було винесено рішення про розірвання шлюбу з відповідачем. З того часу по відомій позивачу інформації від спільних знайомих відповідач виїхала до Польщі. З того часу і по теперішній час відповідач не цікавиться життям сипа взагалі, не приймає участь у його утриманні. Позивач наразі проживає у АДРЕСА_1 , так як з початку повномасштабного вторгнення РФ місто Краматорськ знаходиться в окупації. Позивач є внутрішньо переміщеною особою. Для того щоб підтвердити зазначені обставини, позивач самостійно звернувся до органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації за місцем постійного мешкання із сином із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком. 08 жовтня 2024 року позивачу видано висновок органу опіки та піклування, згідно якого комісія вирішила вважати можливим визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За таких обставин, враховуючи що неповнолітній син проживає разом із батьком з 2016 року та знаходиться повністю на утриманні та вихованні батька, позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення аліментів з відповідача, визначення місця проживання дитини з батьком та встановленням факту самостійного утримання та виховання сина батьком. 
Ухвалою суду від 03 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про її процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України.
В подальшому 14 січня 2026 головуючою суддею у справі після виконання всіх завдань, визначених в ст.189 ЦПК України було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав пояснення по суті пред`явленого позову, підтримав зазначені у позові обставини, через які він звернувся до суду. Також додав, що визначення місця проживання його сина з ним за рішенням суду має для нього значення щодо визначення та отримання ним відповідного статусу з метою подальшого оформлення відстрочки від мобілізації, оскільки в разі його призову на військову служби син залишиться без піклування, догляду та утримання з боку батька, а мати проживає за межами України в Республіці Польща, має там іншу сім`ю та дитину, та не має наміру повертатися до України. Відповідач не зверталась до відповідних органів щодо визначення місця проживання сина з нею, з її слів вона не має змоги забрати сина проживати з нею, тому дитина залишилась проживати з ним і саме він замається вихованням сина. 
Представник позивача - адвокат Боднар М.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та також підтримав зазначені в позовній заяві обставини. Зазначив, що матір дитини самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, тому просять стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, визначити місце проживання дитини з батьком, встановити факт самостійного утримання та виховання дитини батьком. 
Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа до електронного кабінету.
Відповідач в судове засідання не з`явилась.
При цьому, 06 лютого 2026 року відповідач подала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Зазначила, що обставини, зазначені позивачем у позовній заяві, відповідають дійсності.
В подальшому, 06 травня 2026 року відповідач подала до суду письмову заяву, в якій вона просила її заяву про визнання позову не розглядати та не задовольняти, оскільки вона не повністю зрозуміла суть пред`явлених позовних вимог. Просила справу розглянути у її відсутність, оскільки не має можливості прибути до суду, так як проживає у Польщі. Також у заяві зазначила, що вона заперечує проти задоволення позовних вимоги про стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання їхнього сина, оскільки вона проживає у Польщі тривалий час і не має наміру повертатись, в неї там нова сім`я. Також заперечує проти задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання молодшого сина з позивачем, оскільки син має самостійно визначитися, з ким він хоче проживати. Крім того заперечує проти задоволення позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина позивачем, оскільки в разі задоволення цієї вимоги позивач надалі зможе поставити питання про позбавлення її батьківських прав як матері молодшого сина. Вона підтверджує, що з 2016 року не проживає з позивачем та їхніми дітьми однією сім`єю. 
Заслухавши позивача та його представника, взявши до уваги заяви відповідача, неявку представника третьої особи та поданий ними висновок, вивчивши докази у справі, а також докази, надані сторонами під час розгляду справи, заслухавши думку дитини сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, при розгляді справи встановлено:
Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 05 січня 2000 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5105-5003325516 від 24 травня 2024 року, яка відповідно до листа Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 19 травня 2025 року є діючою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 13 березня 2025 року та відповіддю з єдиного держаного демографічного реєстру від 24 березня 2025 року.
Відповідачем у справі є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 25 лютого 2005 року Балтським РВ УМВС України в Одеській області, відомостями з реєстру територіальної про місце проживання особи, виданими відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №5655 від 21 серпня 2025 року.
В судовому засіданні в присутності психолога ОСОБА_5 також була заслухана думка неповнолітнього ОСОБА_4 , який пояснив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Він проживає в м. Одеса разом зі своїм батьком ОСОБА_1 , навчається в ліцеї в м. Одеса в 9-му класі. В нього ще є брат, якому 21 рік, який проживає окремо від них. ОСОБА_4 пояснив, що його мати дуже рідко йому пише, дзвонить лише на дві хвилини, вона запрошувала його до себе в гості. Вона проживає в Польщі. Останній раз він бачився з матір`ю приблизно три роки тому, коли вона приїжджала і знову збиралась їхати до Польщі, а тому приїхала в Одесу, щоб з ним побачитись. Також пояснив, що з батьком проводить час. Мати подзвонила йому та привітала з днем народження, який був нещодавно. Подарунків не дарувала, кошти також не надавала. ОСОБА_4 пояснив, що планує навчатися у морській академії. Також пояснив, що вони не весь час проживали в м. Одеса. До початку військових дій вони проживали у м. Краматорськ. Там він проживав разом з батьком, братом та мачухою, а потім вони всі переїхали до м. Одеса коли почалися військові дії. Потім батько розлучився з мачухою. ОСОБА_4 зазначив, що бажає проживати з батьком, батько його виховує більше ніж мати. Батько його утримує, від матері він жодного разу не бачив допомоги. Також пояснив, що не звертався до матері за будь-якою, зокрема і фінансовою допомогою і не знає, чи допомогла б вона, якщо б він звернувся до неї. 
Судом були вивчені наявні в матеріалах справи письмові докази.
Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12 травня 2011 року виконавчим комітетом Жеребківської сільської ради Ананьївського району Одеської області.
Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5105-5003325525 від 24 травня 2024 року неповнолітній ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто, за тією самою адресою проживання свого батька - позивача у справі. 
Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 30 березня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №01-11/1536/1вих від 08 жовтня 2024 року, виданого на підставі листа служби у справах дітей Одеської міської ради від 03 вересня 2024 року №07/8853 та заяви ОСОБА_1 , Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, як органом опіки та піклування було прийнято рішення вважати за можливе визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку також зазначено, що згідно з актом бесіди в телефонному режимі від 30 липня 2024 року спеціалістом служби у справах дітей Одеської міської ради було з`ясовано, що мати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , наразі знаходиться в Польщі та не заперечує проти визначення місця проживання її сина разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вививши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного утримання та виховання сина батьком, та такий висновок суду ґрунтується на наступному. 
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з вимогами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. 
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я та дитинство охороняються державою.
Частинами 7 та 8 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї..
Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
У відповідності до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини..
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч.ч.4-5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Водночас відповідно до ч.ч.1-2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява №31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. 
Суд вважає, що при визначенні місця проживання дитини необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини слід виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. 
Як було зазначено вище, позивач та відповідач мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 .. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач виїхала за межі України до Республіки Польща, де проживає на теперішній час, що відповідач підтвердила своєю заявою від 08 березня 2026 року. 30 березня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням суду за позовом позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 . Як вбачається з матеріалів справи, пояснень відповідача у її заяві від 08 березня 2026 року, пояснень позивача та його з відповідачем неповнолітнього сина ОСОБА_4 , син позивача та відповідача тривалий час проживає з позивачем. При цьому з наявного в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 фактично проживає з батьком. Мати дитини - ОСОБА_3 знаходиться у Республіці Польща та не заперечує проти визначення місця проживання її сина разом з батьком ОСОБА_1 .. При бесіді з неповнолітнім ОСОБА_4 встановлено, що він любить свого батька та хоче жити з ним. З урахуванням наведеного орган опіки та піклування прийшов до висновку за можливе визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .
Водночас суд бере до уваги той факт, що в своїй заяві від 12 січня 2026 року відповідач позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення, однак в подальшому 06 травня 2026 року від відповідача надійшла заява від 08 березня 2026 року, в якій вона просила її заяву про визнання позову не розглядати та не задовольняти. Просила справу розглянути у її відсутність, оскільки не має можливості прибути до суду, так як проживає у Польщі. Також у заяві зазначила, що вона заперечує проти задоволення позовних вимоги про стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання їхнього сина, оскільки вона проживає у Польщі тривалий час і не має наміру повертатись, в неї там нова сім`я. Також заперечує проти задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання молодшого сина з позивачем, оскільки син має самостійно визначитися, з ким він хоче проживати. Крім того заперечує проти задоволення позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина позивачем, оскільки в разі задоволення цієї вимоги позивача надалі зможе поставити питання про позбавлення її батьківських прав як матері молодшого сина. Підтвердила, що з 2016 року не проживає з позивачем та їхніми дітьми однією сім`єю. 
Тобто, з поданих відповідачем заяв вбачається її небайдужість до даної справи, заінтересованість щодо їхнього з позивачем сина, водночас з поданої відповідачем заяви не вбачається виникнення між нею та позивачем спору щодо місця проживання дитини, заперечень щодо проживання їх з позивачем дитини разом з батьком, вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, тощо. 
Таким чином позивачем не доведено, що його права порушені, не визнані або оспорюються, а відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчинила.
Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина фактично проживала і продовжує проживати за місцем проживання батька. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері спілкуватися та бачитися з сином. З урахуванням наведеного, позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним за його адресою, порушені права позивача. Об`єктивних даних про те, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, суду не надано.
Суд вважає, що у даній справі сторони, як це передбачено положеннями ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою, врахували думку дитини що, не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача.
Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, що також узгоджується з позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23.
Спір у вказаній справі щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, тобто, позивачем, з яким дитина і так фактично проживає за його адресою проживання, і від якого мати дитини, тобто, відповідач, не вимагає зміни місця проживання дитини, батьками враховане бажання дитини проживати з батьком.
Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дитини разом з нею не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини з нею, як матір`ю, суду не надала, а лише висловила свою незгоду з заявленими позовними вимогами. До органу опіки та піклування щодо вирішення питання визначення місця проживання дитини разом з нею не зверталась, також не оспорювала висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком, та згідно висновку органу опіки та піклування відповідач не заперечувала проти визначення місця проживання їх сина з батьком.
В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.
Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в другого з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Окрім того, стороною позивача не наведено будь-яких доводів, про те, що рішення суду про задоволення позову якимось чином впливатиме на права та інтереси дитини та які саме і як саме, зокрема, і відповідатиме її інтересам, що є основною, пріоритетною обставиною, що підлягає доказуванню у даному спорі. Відтак, правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дитини із батьком на час розгляду справи немає, оскільки дитина зареєстрована і фактично проживає з батьком і його право не оспорюється відповідачем.
Отже, оскільки під час розгляду справи не встановлено наявність спору між позивачем та відповідачем щодо визначення місця проживання дитини, а тому в цій частині позову слід відмовити.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановленням факту самостійного утримання та виховання сина батьком.
У вказаній справі заявник просить встановити факт перебування на його повному утриманні та вихованні неповнолітнього сина. Встановлення заявлених вимог необхідно для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.
Згідно зі ст.51 Конституції України, ч.ч.2, 3 ст.5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною 1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.11 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Частиною 4 ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Так, у Постанові Верховного Суду від 29 грудня 2025 року у справі №361/11889/24, зазначено, що з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до ч.ч.3-4 ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків стосовно дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. 
При цьому закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
За змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України.
Позивач в позовній заяві зазначив, що дитина проживає разом з ним та знаходиться на його самостійному вихованні та утриманні, відповідач позовні вимоги не визнала, при цьому як наголошує Верховний Суд, сам факт проживання дитини з одним із батьків та наявність домовленостей між колишнім подружжям щодо участі другого з батьків у вихованні не є автоматичним підтвердженням того, що дитина самостійно виховується лише одним з батьків. 
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Той факт, що дитина проживає із батьком не може свідчити про відсутність визначеного законом обов`язку матері щодо участі в утриманні та вихованні дитини. Доказів того, що відповідач ухиляється від виховання та утримання сина немає. У справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить, що мати самоусунулась від його виховання та утримання, а проживання сина з батьком не звільняє матір від її батьківського обов`язку. (Постанова ВС у справі № 743/1602/24 від 07 травня 2026 року) 
З огляду на вищевказане, а також на те, що, позивач не надав належних, достатніх і допустимих доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, врахувавши, що проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків, а також зважаючи на те, що відповідач періодично спілкується з дитиною, між ними наявний емоційний зв`язок, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині та встановлення факту повного самостійного виховання та утримання дитини позивачем.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі частини заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повнолітня, суд приходить до висновку про задоволення вказаної позовної вимоги, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. 
Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Як вже було зазначено вище та підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, позивач та відповідач мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком ОСОБА_1 .. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідач у своїй заяві від 08 березня 2026 року заперечує проти стягнення з неї аліментів на утримання сина, аргументуючи це тим, що вона з 2016 року проживає в Республіці Польща, де має нову сім`ю і повертатися до України не має намірів. Водночас відповідачем необґрунтовані її заперечення проти задоволення позову в частині стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання їхнього сина, зокрема і щодо зазначеного розміру.
При таких обставинах, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення аліментів на користь позивача на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до повноліття дитини.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Позивачем було заявлено три позовних вимоги, а саме, про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, про визначення місця проживання дитини разом з батьком та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини.
В задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з батьком та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини судом відмовлено. Оскільки у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати за вказаними позовними вимогами не підлягають відшкодуванню. 
При цьому, згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» та ст.141 ЦПК України, позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок за позовну вимогу про стягнення аліментів.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Відділ забезпечення діяльності органів опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини разом із батьком та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 25 лютого 2005 року Балтським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 05 січня 2000 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 25 лютого 2005 року Балтським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , судовий збір в прибуток держави в розмірі 1211 гривень 20 копійок.
В частині стягнення аліментів рішення підлягає негайному виконанню, у межах суми платежу за один місяць.
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.
Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2026 року.

Суддя        Надєр Л.М.

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20__ року.