ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/3279/25 

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Опорного закладу освіти "Синявський ліцей Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області" (09634, Київська обл., Білоцерківський р-н, село Синява, вул.Шевченка, будинок 1Б, код 25300861)
до: 1. Громадської організації "Громадський контроль Київщина" (09601, Київська обл., Білоцерківський р-н, селище міського типу Рокитне(з), вул. Травнева, будинок 69/2, код 44022620);
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Крокус-1" (09112, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Фастівська, будинок 1, код 24883843),
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )
про спростування недостовірної інформації,
за участю представників: 
позивача: Шеремет Марії Олегівни;
відповідача-1: Закаблуковського Максима Миколайовича,
відповідача-2: не з`явились;
третьої особи: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Опорного закладу освіти "Синявський ліцей Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області" до Громадської організації "Громадський контроль Київщина" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Крокус-1" про спростування недостовірної інформації.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.11.2025 позовну заяву Опорного закладу освіти "Синявський ліцей Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області" повернуто позивачеві без розгляду.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу господарського суду від 03.11.2025 скасовано, а справу №911/3279/25 передано до Господарського суду Київської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Матеріали справи №911/3279/25 повернулись до Господарського суду Київської області.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.02.2026, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 09.03.2026.
Через систему «Електронний суд» 27.02.2026 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Через систему «Електронний суд» 05.03.2026 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою суду від 09.03.2026 відкладено розгляд справи на 23.03.2026.
Через систему Електронний суд 09.03.2026 від Громадської організації “Громадський контроль Київщина” надійшло клопотання про залучення законного представника ОСОБА_2 – матері ОСОБА_1 , як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.
Ухвалою суду від 12.03.2026, без виклику представників сторін, судом залучено до участі у справі ОСОБА_1 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. 
Через систему «Електронний суд» 09.03.2026 відповідач-1 долучив до матеріалів справи додаткові докази.
Через систему “Електронний суд” 13.03.2026 (передано судді 16.03.2026) від Опорного закладу освіти "Синявський ліцей Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області" надійшла заява про відвід судді Андрія Черногуза від розгляду справи №911/3279/25 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України.
Через систему «Електронний суд» 17.03.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві на позов, просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Ухвалою суду від 20.03.2026 заяву Опорного закладу освіти "Синявський ліцей Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області" про відвід судді Андрія Черногуза від розгляду справи № 911/3279/25 визнано необґрунтованою та передано заяву на авторозподіл для вирішення питання про відвід.
Ухвалою суду від 23.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви Опорного закладу освіти «Синявський ліцей Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області» від 13.03.2026 про відвід судді Черногуза А.Ф. від розгляду справи №911/3279/25.
Через систему «Електронний суд» 18.03.2026 від відповідача-1 надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких представник відповідача заперечує проти обставин викладених у відповіді на відзив, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою суду від 23.03.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.04.2026.
У судовому засіданні 14.04.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Представники відповідача-1 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін
Позивач — Опорний заклад освіти «Синявський ліцей рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області» — звернувся до господарського суду з позовом про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та визнання поширених відомостей такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію юридичної особи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.10.2025 на сторінках Громадської організації «Громадський контроль Київщина» у соціальних мережах Facebook та Instagram було опубліковано матеріал під назвою: «Булінг у школі Білоцерківського району — байдужість дорослих та “виховання” від місцевих активістів». 
Крім того, 09.10.2025 на сторінці в соціальній мережі Facebook, що позиціонується як «Телеканал Крокус Біла Церква» (ТОВ «Телерадіокомпанія «Крокус-1»), було розміщено публікацію під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Як зазначає позивач, у вказаних публікаціях поширено інформацію, яка стосується діяльності саме позивача як єдиного закладу освіти у селі Синява, та містить твердження про нібито наявність систематичних випадків булінгу, бездіяльність педагогічного колективу, адміністрації закладу освіти, а також порушення працівниками етичних і професійних норм.
Позивач стверджує, що наведена інформація є недостовірною, не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, має оціночно-негативний характер, викладена у формі фактичних тверджень та створює у невизначеного кола осіб хибне уявлення про діяльність закладу освіти.
Окрім цього, позивач зазначає, що внаслідок розміщення зазначених публікацій у відкритому доступі в мережі Інтернет, а також їх активного обговорення користувачами у коментарях, відбулося подальше поширення негативної інформації, яка, за твердженням позивача, носить характер наклепу, містить образливі висловлювання та заклики до громадського осуду закладу освіти, його працівників та учнів.
На думку позивача, такі дії відповідачів спричинили виникнення соціальної напруги в територіальній громаді, створили умови для «кібербулінгу», а також здійснили негативний психологічний вплив на педагогічний колектив і адміністрацію закладу.
Позивач наголошує, що поширена інформація є саме твердженням про факти, які або не існували взагалі, або викладені у перекрученому вигляді, та не були перевірені відповідачами перед їх оприлюдненням, у зв`язку з чим підлягають спростуванню в судовому порядку.
Обґрунтовуючи правову позицію, позивач посилається на положення статті 32 Конституції України, якою гарантовано право на судовий захист від поширення недостовірної інформації, а також на норми Цивільного кодексу України, зокрема статті 91, 94, 200, 201, 277, 297, відповідно до яких юридична особа має право на захист своєї ділової репутації та спростування недостовірних відомостей.
Позивач також зазначає, що відповідно до статті 277 ЦК України діє презумпція недостовірності негативної інформації, а обов`язок доведення її достовірності покладається на особу, яка її поширила.
Разом з тим, позивач звертає увагу суду на необхідність відмежування фактичних тверджень від оціночних суджень, вказуючи, що поширена відповідачами інформація має характер саме фактичних тверджень, оскільки містить повідомлення про конкретні події (випадки булінгу, побиття, бездіяльність педагогів), які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.
Позивач вважає, що внаслідок поширення спірної інформації було порушено його особисті немайнові права, зокрема право на недоторканність ділової репутації, що є самостійним об`єктом судового захисту.
У позовній заяві також зазначено, що підтвердженням факту поширення інформації є відповідні публікації у соціальних мережах Facebook та Instagram із зазначенням дат їх розміщення.
Як вбачається з матеріалів справи, у публікації ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «Громадський контроль Київщина» від 08.10.2025 року під назвою: «Булінг у школі Білоцерківського району — байдужість дорослих та “виховання” від місцевих активістів» зазначено, зокрема, такі твердження: 
«…група учнів систематично знущалася з однокласниці…»;
«…дитина має численні тілесні ушкодження…»;
«…дирекція школи замовчує проблему…»;
«…дитина залишилася без підтримки…».
Крім того, у публікації в соціальній мережі Instagram від 10.10.2025 року зазначено:
«…замість об`єктивного розгляду ситуації — розбірки між дорослими…»;
«…насильство та моральну шкоду просто мовчки спостерігали…».
Аналогічні відомості містяться у публікації ТОВ «ТЕЛЕРАДІО КОМПАНІЯ “КРОКУС-1”» від 09.10.2025 року під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_2 : школярка отримала численні побої», а саме:
«…учениця зазнала побиття…»;
«…систематично принижували і цькували…»;
«…адміністрація навчального закладу замовчувала проблему…».
З урахуванням викладеного, позивач просить суд, зокрема, визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, інформацію, поширену відповідачами у зазначених публікаціях у соціальних мережах та зобов`язати відповідачів спростувати зазначену інформацію у соцмережах.
Громадська організація «Громадський контроль Київщина» подала до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у позові.
У відзиві відповідач зазначає, що спірні публікації були здійснені в межах реалізації Конституційного права на свободу вираження поглядів та поширення інформації, а також у межах статутної діяльності громадської організації, спрямованої на захист прав людини, зокрема прав дітей, та здійснення громадського контролю.
За твердженням відповідача, поширена інформація стосувалася питань, що мають суспільно значущий характер, а саме — можливого порушення прав дитини, включаючи повідомлення про булінг та насильство, а також необхідність належного реагування з боку компетентних органів, зокрема поліції, служби у справах дітей та органів управління освітою.
Відповідач наголошує, що висвітлення таких обставин відповідає публічному інтересу та принципу відкритості, а метою публікацій було привернення уваги уповноважених органів до проблеми, недопущення замовчування можливих порушень, а також забезпечення належного правового реагування та захисту прав дитини.
Крім того, відповідач зазначає, що публікації містили, передусім, оцінку ситуації, суспільну критику можливого неналежного реагування та заклики до вжиття заходів, що, на його думку, є формою реалізації свободи слова та не може автоматично розцінюватися як поширення недостовірної інформації.
Відповідач вказує, що діяв добросовісно, оскільки на момент поширення інформації мав підстави вважати її такою, що відповідає дійсності, з огляду на наявні у нього матеріали та відомості, які, за твердженням відповідача, підтверджують факт конфліктної ситуації та її суспільну значущість.
Зокрема, у відзиві зазначено, що у розпорядженні відповідача наявні докази, які можуть бути подані суду, а саме: відеоматеріали за участю учасників конфлікту або їх законних представників, звернення до правоохоронних органів, а також інші матеріали (заяви, пояснення, листування, скриншоти), які свідчать про реальність події та необхідність реагування.
Також відповідач зазначає, що підставою для здійснення публікацій стало письмове звернення матері неповнолітньої особи від 08.10.2025 року, в якому повідомлялося про факти фізичного та психологічного насильства щодо її дитини — учениці позивача.
На підтвердження наявності події відповідач посилається на висновок судово-медичної експертизи, відповідно до якого у неповнолітньої встановлено тілесні ушкодження у вигляді синців, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також на ухвалу слідчого судді Рокитнянського районного суду Київської області, якою визнано незаконною бездіяльність органу досудового розслідування щодо невнесення відомостей до ЄРДР та зобов`язано внести відповідні відомості і розпочати досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення.
Відповідач вважає, що зазначені обставини свідчать про наявність фактичного підґрунтя для поширення інформації, а отже виключають її недостовірність.
Крім того, відповідач посилається на положення статті 30 Закону України «Про інформацію», відповідно до яких оціночні судження не підлягають спростуванню, а також на практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою межі допустимої критики щодо публічних інституцій є ширшими.
Відповідач також наголошує, що не мав на меті приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а діяв виключно з метою захисту прав дитини, інформування суспільства та спонукання державних органів до належного реагування, що відповідає принципам, визначеним статтею 3 Конституції України.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що спірні публікації здійснені на законних підставах, мають фактичне підґрунтя та стосуються питань суспільного інтересу, у зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія “Крокус-1”» подало до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечило проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві відповідач зазначає, що спірні публікації були здійснені в межах реалізації гарантованого Конституцією України права на свободу думки і слова та права на поширення інформації. За твердженням відповідача, поширена інформація стосувалася питань, які мають суспільно значущий характер, а саме — можливого порушення прав дитини, зокрема фактів булінгу та насильства, що, на його думку, обумовлює підвищений суспільний інтерес до таких відомостей.
Відповідач наголошує, що метою публікацій було привернення уваги компетентних органів до ймовірної проблеми, недопущення її замовчування, а також забезпечення належного реагування з боку правоохоронних органів, служби у справах дітей та органів управління освітою. При цьому відповідач вказує, що зміст публікацій мав характер суспільної критики та оцінки ситуації, зокрема щодо можливого неналежного реагування на подію.
Крім того, відповідач зазначає, що діяв добросовісно та мав підстави вважати інформацію такою, що відповідає дійсності, з огляду на відомості, отримані від іншого відповідача — Громадської організації «Громадський контроль Київщина», а також інші матеріали, які, за твердженням відповідача, підтверджують наявність конфліктної ситуації.
Зокрема, у відзиві вказано, що у розпорядженні співвідповідача наявні докази, які можуть підтверджувати факт події та її суспільну значущість, а саме: відеоматеріали за участю сторін конфлікту, звернення до правоохоронних органів, а також інші документи (заяви, пояснення, листування, скриншоти).
Також відповідач зазначає, що підставою для публікації стало письмове звернення матері неповнолітньої особи, в якому повідомлялося про факти фізичного та психологічного насильства щодо дитини.
На підтвердження реальності події відповідач посилається на висновок судово-медичної експертизи, згідно з яким у неповнолітньої особи встановлено тілесні ушкодження у вигляді синців, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також на ухвалу слідчого судді, якою визнано протиправною бездіяльність правоохоронного органу щодо невнесення відомостей до ЄРДР та зобов`язано розпочати досудове розслідування.
Відповідач вважає, що зазначені обставини свідчать про наявність фактичного підґрунтя для поширення інформації, а відтак виключають її недостовірність.
Окрім цього, відповідач посилається на положення статті 30 Закону України «Про інформацію», відповідно до яких оціночні судження не підлягають спростуванню, та зазначає, що публікації містять саме оцінку ситуації, критику та заклики до реагування, а не виключно фактичні твердження.
Також у відзиві наведено посилання на практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою межі допустимої критики щодо публічних інституцій є ширшими, ніж щодо приватних осіб.
Відповідач наголошує, що не мав наміру принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, а діяв з метою інформування суспільства, захисту прав дитини та спонукання компетентних органів до належного реагування.
З огляду на викладене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, і просить суд відмовити у позові в повному обсязі.
Позивач подав відповідь на відзиви відповідачів, у якій виклав свої заперечення проти наведених у відзивах доводів.
Щодо доводів відповідача-1 позивач вказує, що посилання на звернення матері неповнолітньої особи не може вважатися належним доказом, оскільки таке звернення відображає лише суб`єктивну позицію заявника та не підтверджене жодними об`єктивними даними. При цьому позивач наголошує, що відповідач-1, не перевіривши достовірність викладеної інформації, поширив її у соціальних мережах у стверджувальній формі.
Також позивач заперечує значення висновку судово-медичної експертизи, зазначаючи, що він не підтверджує обставин, викладених у публікаціях, оскільки містить лише припущення щодо можливості утворення тілесних ушкоджень за певних обставин, без встановлення їх конкретного походження. Додатково звертається увага на те, що зазначений висновок датований після здійснення публікацій.
Щодо ухвали слідчого судді про внесення відомостей до ЄРДР позивач зазначає, що така ухвала не підтверджує факту вчинення правопорушення, а лише свідчить про виконання вимог кримінального процесуального закону щодо реєстрації заяви. При цьому позивач посилається на принцип презумпції невинуватості та зазначає, що відсутнє будь-яке судове рішення, яким було б встановлено факт вчинення правопорушення.
Окремо позивач вказує, що відповідачем-1 не доведено законність отримання та використання поданих до суду документів, зокрема тих, що містять персональні дані, а також не підтверджено джерела їх походження, у зв`язку з чим такі докази, на думку позивача, є недопустимими відповідно до вимог процесуального законодавства.
Щодо доводів відповідача-2 позивач зазначає, що останній поширив інформацію без самостійної перевірки, фактично відтворивши публікацію відповідача-1, та довів її до невизначеного кола осіб як встановлений факт.
Крім того, у відповіді наведено законодавче визначення булінгу (цькування) та його ознак. Позивач зазначає, що відсутність притягнення до відповідальності за відповідні правопорушення свідчить про відсутність встановленого факту булінгу у діяльності закладу освіти.
З урахуванням наведеного позивач просить суд відхилити доводи відзивів відповідачів та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Громадська організація подала заперечення на відповідь позивача на відзив, у яких зазначила, що доводи позивача є необґрунтованими та такими, що виходять за межі предмета спору.
У запереченнях відповідач вказує, що позивач фактично підміняє предмет доказування, оскільки у даній справі підлягає встановленню не факт вчинення кримінального правопорушення, а питання достовірності поширеної інформації. При цьому обставини щодо місця, часу та способу заподіяння тілесних ушкоджень є предметом кримінального провадження і не підлягають дослідженню у межах господарської справи.
Відповідач також зазначає, що факт наявності події не є вигаданим та підтверджується матеріалами, зокрема зверненням матері, висновком судово-медичної експертизи та ухвалою слідчого судді про внесення відомостей до ЄРДР. На думку відповідача, сам факт реєстрації кримінального провадження свідчить про наявність об`єктивних даних щодо події.
Крім того, відповідач наголошує, що поширена інформація стосувалася питань суспільного інтересу, а саме можливого порушення прав дитини та необхідності реагування уповноважених органів, і не містила категоричних тверджень про встановлення вини конкретних осіб.
Щодо доводів позивача про незаконне використання персональних даних відповідач зазначає, що інформація була надана потерпілою стороною за її згодою та використовувалася з метою захисту прав дитини.
Також відповідач вказує, що позивач у своїй відповіді не доводить недостовірність поширеної інформації, а фактично заперечує сам факт події, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, і просить суд відмовити у позові в повному обсязі.
До матеріалів справи також подано письмові пояснення матері неповнолітньої особи, у яких вона зазначає, що інформація, поширена ГО «Громадський контроль Київщина», відповідає дійсності та ґрунтується на відомостях, отриманих нею безпосередньо від дитини.
У поясненнях вказано про наявність, за словами матері, фактів психологічного тиску, знущань, зникнення особистих речей та заподіяння тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона зверталася до адміністрації навчального закладу та правоохоронних органів.
Також зазначено, що у зв`язку з відсутністю належного реагування з боку закладу освіти вона звернулася до громадської організації, а поширення інформації мало на меті захист прав дитини та становило суспільний інтерес.
Висновки господарського суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Конституції України Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб.
Відповідно до ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до положень ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно ч. 1 ст. 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Статтею 10 ЄСПЛ передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Нормами ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даним позовом стало поширення відповідачами у соціальних мережах інформації щодо можливих фактів булінгу (цькування) та насильства стосовно неповнолітньої особи у закладі освіти позивача.
Позивач вважає, що зазначена інформація є недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, у зв`язку з чим просить суд визнати її недостовірною та зобов`язати відповідачів її спростувати.
Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначили, що поширена ними інформація стосувалася питань суспільного інтересу, а саме можливого порушення прав дитини, та була оприлюднена в межах реалізації права на свободу вираження поглядів. При цьому відповідачі посилаються на наявність фактичного підґрунтя для поширення відповідної інформації, зокрема звернення матері неповнолітньої особи, висновок судово-медичного обстеження та наявність кримінального провадження.
Суд, дослідивши зміст спірних публікацій у їх сукупності, виходить з того, що вони не можуть розглядатися як такі, що містять виключно твердження про встановлені факти, а мають змішаний характер, поєднуючи як повідомлення про певні обставини, так і їх оцінку.
Відповідно до положень статті 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.
Згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації. При цьому обов`язок доведення недостовірності інформації покладається на особу, яка звернулася до суду з відповідним позовом.
Для задоволення вимог про спростування інформації позивач повинен довести сукупність таких обставин: факт поширення інформації; те, що інформація стосується саме позивача; недостовірність такої інформації; порушення нею особистих немайнових прав позивача.
Ненадання доказів хоча б однієї із зазначених обставин є підставою для відмови у задоволенні позову.
Як встановлено судом, факт поширення відповідачами відповідної інформації у соціальних мережах сторонами не заперечується.
Разом з тим, вирішальним для правильного вирішення спору є встановлення характеру поширеної інформації та перевірка доводів позивача щодо її недостовірності.
Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Суд зазначає, що у публікаціях відображено інформацію про звернення матері неповнолітньої дитини щодо можливих фактів булінгу та насильства, наявність у дитини тілесних ушкоджень, звернення до правоохоронних органів, проведення судово-медичного обстеження та подальшу процесуальну реакцію у вигляді внесення відомостей до ЄРДР. Вказані відомості підтверджуються матеріалами справи та не є вигаданими або такими, що не мають жодного фактичного підґрунтя.
Водночас поряд із наведеними обставинами у публікаціях містяться висловлювання, які за своїм змістом є оцінкою ситуації, її суспільного значення, а також дій чи бездіяльності відповідних осіб та органів. Використання таких формулювань як «булінг», «неналежне реагування», «байдужість» свідчить про надання суб`єктивної характеристики подіям, а не про встановлення юридично значущих фактів у категоричній формі.
Суд враховує, що навіть якщо окремі формулювання мають емоційне або узагальнене забарвлення, вони не втрачають характеру оціночних суджень, оскільки ґрунтуються на певних фактичних передумовах — зверненні законного представника дитини, наявності тілесних ушкоджень, а також факті реагування правоохоронних органів. Саме наявність такого фактичного підґрунтя виключає можливість розцінювати відповідні висловлювання як довільні чи вигадані.
За таких обставин суд доходить висновку, що спірна інформація не є однорідною: у частині вона відображає фактичні обставини, які підтверджені матеріалами справи, а в іншій частині — є оціночними судженнями, що не підлягають доведенню чи спростуванню у судовому порядку. При цьому позивачем не доведено, що наведені фактичні відомості є недостовірними, а оціночні висловлювання були зроблені без жодного фактичного підґрунтя.
Переходячи до питання добросовісності дій відповідачів та стандарту доказування у даній категорії спорів, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Відповідно до усталеної судової практики, а також підходів, сформованих у практиці Європейського суду з прав людини, особа, яка поширює інформацію з питань, що становлять суспільний інтерес, користується підвищеним рівнем захисту свободи вираження поглядів за умови, що вона діяла добросовісно, спиралася на достатню фактичну основу та переслідувала легітимну мету інформування суспільства.
У даному випадку матеріалами справи підтверджується, що відповідачі діяли не довільно, а на підставі отриманого звернення, наявних документів та інформації про подію, яка потребувала реагування компетентних органів. Зміст публікацій свідчить, що їх метою було привернення уваги до можливого порушення прав дитини та спонукання до належної перевірки відповідних обставин, а не встановлення вини конкретних осіб у вчиненні правопорушення.
Щодо доводів позивача про недостовірність поширеної інформації, суд зазначає, що відповідно до вимог процесуального закону саме на позивача покладається обов`язок доведення того, що інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також того, що вона порушує його права та охоронювані законом інтереси.
Однак подана позивачем відповідь на відзив фактично зводиться до заперечення окремих обставин події, надання власної оцінки доказам, що досліджуються у межах іншого — кримінального — провадження, а також до спроби довести відсутність складу правопорушення чи ознак булінгу як юридичного явища.
Разом з тим такі доводи виходять за межі предмета даного спору, оскільки у цій справі не вирішується питання про наявність чи відсутність кримінального або адміністративного правопорушення, а встановлюється виключно питання достовірності поширеної інформації.
Саме по собі посилання позивача на відсутність притягнення до відповідальності або на інше тлумачення обставин події не є належним доказом недостовірності інформації, поширеної відповідачами, особливо з урахуванням того, що частина цієї інформації має характер оціночних суджень.
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами сукупність обставин, необхідних для задоволення позову, а саме — що поширена інформація є недостовірною, викладена як встановлений факт та не має під собою жодного фактичного підґрунтя.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.
Суд також враховує правовий статус позивача як закладу освіти та характер його діяльності. Відповідно до Закону України «Про освіту», освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, а її метою є всебічний розвиток людини, формування її цінностей, компетентностей та виховання відповідальних громадян. Таким чином, діяльність закладу освіти має суспільно значущий характер і безпосередньо пов`язана із забезпеченням прав та інтересів дітей.
З огляду на це, питання організації освітнього процесу, створення належних умов навчання, а також забезпечення безпечного освітнього середовища є предметом підвищеної суспільної уваги. Законодавством визначено, що безпечне освітнє середовище передбачає відсутність фізичного та психологічного насильства, у тому числі проявів булінгу, а також гарантує захист честі, гідності та безпеки учасників освітнього процесу.
У цьому контексті поширення інформації, що стосується можливих порушень прав дитини у закладі освіти, не може розглядатися ізольовано від суспільного інтересу до таких питань. Навпаки, подібна інформація за своєю природою стосується функціонування інституції, яка виконує важливу соціальну функцію, а відтак допускає ширші межі публічного обговорення та критики.
Суд також враховує, що педагогічна діяльність за своєю суттю спрямована на навчання, виховання та розвиток особистості, формування її моральних та громадянських якостей. Відтак очікування суспільства щодо належного виконання таких функцій є підвищеними, а будь-які відомості про можливі відхилення від цих стандартів закономірно викликають суспільний резонанс.
Суд бере до уваги, що здійснення педагогічної діяльності передбачає високий рівень професійної та етичної відповідальності, що обумовлює особливу увагу суспільства до належного виконання таких функцій.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що поширена відповідачами інформація стосувалася питань, які становлять значний суспільний інтерес, а тому межі допустимої критики у даному випадку є ширшими, ніж у сфері приватних правовідносин.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати позивача, понесені ним в межах розгляду спору, залишити за позивачем.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 04.05.2026.
Суддя А.Ф. Черногуз