Справа № 953/8731/25
н/п 2/953/1431/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 травня 2026 року
Київський районний суд м. Харкова
у складі головуючого судді Вітюка Р.В.,
за участю секретаря судового засідання Глазько С.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Рудоконога В.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азово-Чорноморська інвестиційна компанія" про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення повного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за затримку видачі наказу про звільнення і затримку розрахунку при звільнені
УСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
21.08.2025 ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовною заявою (з урахуванням уточнення) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азово-Чорноморська адміністративна компанія" (далі – Товариство), в якому просив:
1. Визнати припиненими трудові відносини начальника відділу звітності управління цінних паперів ОСОБА_2 з Товариством, у зв`язку зі звільненням із займаної посади ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 02.06.2025 року;
2. Зобов`язати Товариство:
- належним чином оформити звільнення з роботи з посади начальника відділу звітності управління цінних паперів ОСОБА_2 відповідним наказом згідно з письмовою заявою ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням у відповідності до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України;
- внести в трудову книжку ОСОБА_2 запис про звільнення з роботи з посади начальника відділу звітності управління цінних паперів за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 02.06.2025,
- видати ОСОБА_2 копію наказу про звільнення з роботи з посади начальника відділу звітності управління цінних паперів за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 02.06.2025.
3. Стягнути з Товариства на користь ОСОБА_2 :
- всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, та мають бути виплачені при звільненні на підставі ст. 47, 116 КЗпП, (у тому числі основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки за період роботи з 19.04.2017 по 02.06.2025, інші виплати при звільненні) у розмірі 625,00 + 24 412,97 = 25 037,97 грн;
- грошову компенсацію у розмірі середнього заробітку за затримку видачі копії наказу про звільнення, за затримку розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 02.06.2025 року по день фактичного розрахунку у розмірі 3 579,55 грн.
4. Усі судові витрати покласти на відповідача.
Позов обґрунтовано таким:
- ОСОБА_2 працював у Товаристві на посаді начальника відділу звітності управління цінних паперів;
-27.05.2025 до офісного приміщення Товариства прийшли невідомі, один з яких повідомив, що він є ліквідатором Товариства, яке перебуває у стані ліквідації, виконання ним трудових обов`язків зупиняється;
-29.05.2025 ОСОБА_2 приїхав до офісу Товариства. з 29 по 30 травня 2025 року включно ОСОБА_2 перебував на роботі, але розпоряджень щодо виконання роботи від ліквідатора не надходили, робочий процес був зупинений. Жодна інформація щодо подальших дій, яким чином продовжувати працювати, з якого числа працівники будуть звільнені у зв`язку з ліквідацією, на якій правовій підставі не надійшла;
-02.06.2025 позивач засобами поштового зв`язку АТ "Укрпошта" відправив на адресу Товариства заяву про звільнення з посади за власним бажанням з 02.06.2025.
-20.06.2025 на адресу позивача надійшов лист від Товариства, в якому зазначено про відмову у звільненні, оскільки заявником не надано доказів неможливості продовження трудових відносин. Також повідомлено, що у зв`язку із цим ОСОБА_2 зобов`язаний відпрацювати двотижневий строк з моменту подання письмового повідомлення про звільнення та здійснити повну передачу Товариству усіх документів, матеріальних носіїв інформації, тощо
-станом на день подання позову ОСОБА_2 наказ про звільнення за власним бажанням ані з 02.06.2025, ані після спливу двотижневого строку з 17.06.2025 – не отримував, будь-який зв`язок з роботодавцем відсутній, остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням не отримав.
Виклад позиції відповідачів
24.12.2025 від Товариства надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні.
Відзив мотивовано таким:
-позивач не надав доказів на підтвердження того, що працівникам було вручено повідомлення про звільнення, що їх планували звільнити, а також інших документів, що могли б про таке свідчити. Працівники юридичної особи, не звільняються від обов`язку продовжувати виконувати посадові обов`язки, незважаючи на стан припинення юридичної особи, аж до дня їх вивільнення у встановленому законом порядку чи отримання відповідного повідомлення від роботодавця/ліквідатора;
-22.05.2025 року загальними зборами учасників Товариства було прийнято рішення про ліквідацію юридичної особи, а 02.06.2025 року загальні збори прийняли рішення про скасування рішення про ліквідацію та відновлення господарської діяльності підприємства;
-у діях ОСОБА_2 відсутні ознаки прогулу. Повідомлення про припинення трудових відносин було зроблено в межах наявної на той момент інформації та не мало на меті порушення трудових прав ОСОБА_2 ;
-посилання позивача у позовній заяві на статтю 4 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" не може розцінюватися як така обставина, що підтверджує його намір звільнитися саме на підставі цієї норми;
-подання ОСОБА_2 позовної заяви про звільнення та видачу відповідного наказу є передчасним, оскільки жодне його право не було порушено, а в діях Товариства відсутні порушення чинного законодавства, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі середнього заробітку за затримку видачі копії наказу про звільнення, за затримку розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 02.06.2025 та стягнення інших сум, на які містяться посилання у позовній заяві.
25.03.2026 від відповідача надійшли заперечення щодо доводів викладених у позовній заяві, поданій після залишення позову без руху.
Вказує, що самовільне залишення ОСОБА_2 робочого місця та припинення виконання трудових обов`язків в односторонньому порядку без поважних причин не може розцінюватися як правомірна поведінка чи як належне виконання вимог трудового законодавства. Зазначає, що у спірних правовідносинах підлягають застосування положення статті 38 КЗпП України щодо обов`язку працівника відпрацювати два тижні перед звільненням, оскільки відповідач не навів жодних підстав, які дозволили б роботодавцю звільнити працівника у цю дату.
Процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2025 справу передано для розгляду судді Глос М.Л.
Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 26.08.2025 відкрив спрощене позовне провадження у справі, призначив справу до розгляду, встановив учасникам справи строки для реалізації процесуальних прав.
24.12.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти позову.
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 16.12.2025 № 2669/0/15-25 суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, згідно з протоколом справу № 953/8731/25 передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Вітюку Р.В.
Суд ухвалою від 25.12.2025 прийняв справу до свого провадження та залишив позовну заяву без руху та надав строк для усунення недоліків (визначення ціни позову, сплати судового збору).
30.12.2025 представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків, до якої долучив позовну заяву у новій редакції, визначив ціну позову та надав докази сплати судового збору.
Суд ухвалою від 05.01.2026 продовжив розгляд справи, призначити її до розгляду у підготовче засідання на 03.02.2026. Підготовче засідання відкладалось, зокрема до 26.03.2026.
Суд ухвалою від 26.03.2026 закрив підготовче провадження у справі та призначив її до розгляду.
18.06.2026 у судове засідання з`явились представники позивача та відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. У судовому засіданні вказала, що враховуючи встановлені обставини вважає, що позивач фактично звільнений з 17.06.2025, з урахуванням двотижневого строку, а тому обрахунок заборгованості при звільнення має здійснюватися з урахуванням такої дати. Представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні. Вказала, що відповідач не звільнений, фактично не з`являється на роботу, а тому підстави для задоволення відсутні.
Фактичні обставини, встановлені судом
19.04.2017 ОСОБА_2 було прийнято на посаду економіста (тривалість робочого дня 8 годин), що підтверджується наказом №11-К від 18.04.2017.
Наказом № 5-К від 13.03.2019 року було переведено ОСОБА_2 на посаду головного фахівця відділу звітності управління цінними паперами з 14.03.2019, за його згодою.
З 01.06.2023 ОСОБА_2 на підставі наказу №4-К від 01.06.2023 працював на посаді начальника відділу звітності управління цінними паперами Товариства.
ОСОБА_2 було встановлено неповний робочий день з тривалістю 1 година з оплатою пропорційно відпрацьованому часу (Позивачем вказане підтверджено у клопотанні про витребування доказів, а також звітністю Азово-чорноморської інвестиційної компанії, що додається до матеріалів справи).
22.05.2025 загальні збори учасників Товариства прийнято рішення про припинення Товариства шляхом його ліквідації. Ліквідатором Товариства призначено Іванцова Ярослава Ігоревича, що підтверджується протоколом № 02-25 від 22.05.2025.
02.06.2025 загальні збори учасників Товариства прийняли рішення про скасування рішення про ліквідацію та відновлення господарської діяльності підприємства, що підтверджується протоколом № 03-25 від 02.06.2025.
02.06.2025 позивач засобами поштового зав`язку направив відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 02.06.2025. Причин та підстав звільнення, заява не містить.
18.06.2025 відповідач направив позивачу лист № б/н від 17.06.2025, в якому повідомлено, що позивач зобов`язаний відпрацювати два тижні з моменту повідомлення про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки позивачем не надано документів на підтвердження поважності причин припинення трудових відносин саме з 02.06.2025.
Оклад позивача становив 1 250 грн, що підтверджено відомостями про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Заробітну плату у травні позивач отримала у сумі 481,20 грн, що підтверджено відомістю на виплату готівки № l0.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Предметом спору у цій справі є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при відмові в розірванні трудового договору з ініціативи працівника на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Стаття 36 КЗпП України передбачає єдині загальні підстави припинення трудового договору. Для деяких категорій працівників у законодавстві встановлений і ряд додаткових підстав, - статті 37, 38, 41 КЗпП.
При звільненні працівника в трудову книжку повинні вноситися записи про причини (підстави) звільнення відповідно до формулювання їх у законодавстві і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Всі підстави припинення трудового договору можна класифікувати в залежності від двох критеріїв: 1) виду юридичного факту, який є причиною припинення; 2) волевиявлення яких саме суб`єктів спричинило припинення трудового договору.
За першим критерієм розрізняється припинення трудового договору в зв`язку з певними подіями (закінчення строку договору, смерть працівника), а за другим – у зв`язку з певними юридичними діями: взаємне волевиявлення сторін; ініціатива працівника; ініціатива власника або уповноваженого ним органу; ініціатива третіх осіб, які не є стороною трудового договору; порушення правил прийому на роботу.
Отже, припинення трудових відносин має виражатись у певній юридичній формі.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено пунктом 4 частини першої статті 36 та статтею 38 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте така ініціатива з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку має бути доведена до відома роботодавця.
Своє бажання про звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою.
Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням, працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем.
Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.
За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку працівник не може бути звільнений у межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20.05.2020 у справі № 279/3334/17, від 17.08.2022 у справі № 372/128/21, від 21.12.2022 у справі № 299/2706/20.
У постанові Верховного Суду від 04.05.2022 у справі №761/16900/21 зазначено, що розірвання трудового договору за статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згодний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.
Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у справі № 369/1906/18 зробив висновок, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення.
Суд вважає вказані висновки релевантними до обставин цієї справи, адже суд враховує саме висновок про застосування норми права, а не висновок у справі.
При цьому трудове законодавство не ставить в залежність виконання працівником умов трудового договору для звільнення, про яке було повідомлено роботодавця, за власним бажанням. У статті 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні.
Стаття 4 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначено особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Так, у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).
За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Суд встановив, що позивач направила відповідачу 02.06.2025 засобами поштового зав`язку заяву про звільнення за власним бажанням з 02.06.2025, причин та підстав звільнення, заява не містить. Вказана заява одержана відповідачем 04.06.2025, що підтверджено даними пошти та не заперечувалось сторонами.
Станом на час розгляду справи, відповідачем наказ про звільнення позивача не виданий (докази суду не надано). Отже, відповідач порушив трудові права позивача і дане порушення є триваючим.
Позивач 02.06.2025 подав заяву про звільнення, після закінчення строку попередження про звільнення залишив роботу та вимагає розірвання трудового договору. Законодавство випадків, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням не визначає. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника.
Отже, трудовий договір, на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням позивача, з урахуванням двотижневого строку для відпрацювання, передбаченого трудовим законодавством за не зазначення у заяві причин та підстав, передбачених статтею 38 КЗпП України для звільнення у дату, про яку просив позивач, припинений з 17.06.2025.
Посилання позивача на положення статті 4 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" суд відхиляє, оскільки у заяві не зазначено будь-яких підстав як визначених вказаною нормою, так і загальних, визначених КЗпП України. у цій частині приймаються доводи відповідача.
Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, яка зберігається у працівника, що передбачено статті 47 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Отже, відповідно до статті 116 КЗпП України працівнику виплачується всі суми, що належать йому виплатити від роботодавця.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі – Порядок).
За змістом абзацу 4 пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31.12.2023, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році (абзацу 2 пункту 2 Порядку).
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Здійснивши розрахунок сум, належних позивачу при звільненні на підставі статей 47, 116 КЗпП, відповідно до Порядку, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають: 3 630,16 грн за 122 дні невикористаної відпустки; 437,55 грн заробітної плати за другу половину травня 2025 року та 2 954,12 грн компенсації за затримку видачі копії наказу про звільнення і розрахунку при звільненні з роботи за період з 17.06.2025 до 01.09.2025 (52 днів х 56,81 грн).
Суд зазначає, що відповідний обрахунок зроблено в межах заявлених позовних вимог (суд відповідно до статті 13 ЦПК України, ураховуючи принцип диспозитивності здійснює розгляд виключно в межах заявлених вимог) та з врахуванням встановлених обставин щодо припинення трудових відносин між сторонами з 17.06.2025. Також суд відхиляє посилання позивача щодо порядку розрахунку компенсації за невикористану відпустку з огляду на положення абзацу 2 пункту 2 Порядку. У вказаній частині приймаються доводи відповідача.
Висновки за результатами розгляду заяви
Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азово-Чорноморська адміністративна компанія" про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення повного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за затримку видачі наказу про звільнення і затримку розрахунку при звільнені підлягають частковому задоволенню.
Судові витрати
Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За вимогу про стягнення сум, що належать позивачу при звільнені позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволених вимог у розмірі 2 574,62 грн (1 937,92 грн – за 2 вимоги немайнового характеру (з коефіцієнтом 0,8) та 237,75 грн за вимогу майнового характеру).
Крім того, з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення заробітної плати та компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 133, 141, 223, 263 – 265, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про припинення трудових відносин, задовольнити частково.
2. Визнати припиненими трудові відносини начальника відділу звітності управління цінних паперів Литвиненка Віталія Юрійовича з Азово-Чорноморською інвестиційною компанією у формі товариства з обмеженою відповідальністю, у зв`язку зі звільненням із займаної посади ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 17.06.2025.
3. Зобов`язати Азово-Чорноморську інвестиційну компанію у формі товариства з обмеженою відповідальністю оформити звільнення ОСОБА_2 відповідним наказом згідно з його письмовою заявою про звільнення за власним бажанням відповідності до частини першої статті 38 КЗпП України; внести в трудову книжку ОСОБА_2 запис про звільнення з роботи з посади начальника відділу звітності управління цінних паперів за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 17.06.2025 року; видати ОСОБА_2 копію наказу про звільнення з роботи з посади начальника відділу звітності управління цінних паперів за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 17.06.2025 року.
4. Стягнути з Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_2 компенсацію за 122 дні невикористаної відпустки у розмірі 3 630,16 грн, заробітну плату за другу половину травня у розмірі 437,55 грн, компенсацію за затримку видачі копії наказу про звільнення і розрахунку у розмірі 2 954,12 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 175,67 грн.
Стягнути з Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Держави судовий у розмірі 1 211,20 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 18.05.2026.
Учасники справи:
Позивач (стягувач): ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )
Відповідач (боржники): Азово-Чорноморська інвестиційна компанія у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (ЄДРПОУ 23915446; адреса: Україна, 61002, м. Харків, вул. Сумська, будинок 96).

Суддя           Роман ВІТЮК