ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1046/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Ксензюка А.Я., 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 25.11.2025 №1424-ос в частині продовження контракту понад встановлений строк; зобов`язання прийняти рішення про звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу на підставі абзацу «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, за відсутності волевиявлення щодо продовження військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 22.11.2022 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на три роки з 24.11.2022 по 23.11.2025. За період проходження військової служби ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, має статус учасника бойових дій та виконуючи свій обов`язок із захисту Батьківщини, 16.04.2025 отримав вибухову травму. 11.11.2025, у зв`язку із закінченням строку контракту, позивач у порядку підпорядкування звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку служби.
Однак, зазначений рапорт залишено без розгляду, як і подальші рапорти позивача, зокрема, від 01.11.2025, від 23.11.2025 та від 25.11.2025. Натомість, начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України прийнято наказ від 25.11.2025 №1424-ос, яким продовжено дію контракту позивача понад встановлений строк, що суперечить вимогам чинного законодавства та волевиявленню позивача.
З прийнятим наказом позивач не погоджується та вважає його протиправним, оскільки контракт про проходження військової служби між позивачем та Державною прикордонною службою України був строковим, а тому, з моменту закінчення строку дії контракту припинилися зобов`язання позивача щодо подальшого проходження військової служби, якщо сторони не досягли згоди щодо укладення нового контракту. При цьому, умовами контракту встановлено, що у разі бажання продовжити військову службу, військовослужбовець зобов`язаний не пізніше ніж за три місяці до дня закінчення строку контракту подати відповідний рапорт. Однак, позивач такого рапорту не подавав, натомість завчасно та неодноразово повідомляв командування про небажання продовжувати військову службу, що виключає можливість вважати продовження контракту таким, що ґрунтується на його волевиявленні.
Позивач, не погоджуючись із наказом відповідача, яким продовжено дію контракту, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
У відзиві на адміністративний позов від 18.02.2026 (а.с.45-47) відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування цієї позиції вказав, що частиною третьою та восьмою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті. Для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану. Відповідач зазначає, що Указом Президента України з 24.02.2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, а тому спірний наказ відповідач вважає правомірним.
Крім того, відповідач вказує, що позивач з рапортом про звільнення до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону не звертався, жодні рапорти про звільнення у військовій частині не зареєстровані. Щодо рапортів, котрі позивач долучив до позову, то відповідач вважає їх неналежним доказом подання даних рапортів, оскільки інформація, що вони подавалися на розгляд відсутня, зокрема відсутні відомості про відправку даних рапортів поштою чи у будь-який інший спосіб.
Додатково відповідач повідомляє, що позивач 08.12.2025 самовільно залишив військову частину.
З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити.
У відповіді на відзив від 23.02.2026 (а.с.53-56) представник позивача вважає, що відповідач у відзиві на позовну заяву не спростував твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог. Крім того, представник позивача зазначає, що відповідач здійснює вибіркове тлумачення положень частин третьої та восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», фактично вириваючи із контексту лише окрему частину норми щодо можливості встановлення строку військової служби до оголошення рішення про демобілізацію. Разом з тим, частина третя статті 23 вказаного Закону сформульована альтернативно та містить два рівнозначні варіанти визначення строку служби під час дії воєнного стану, а саме: на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті. А відтак, законом не встановлено імперативної вимоги щодо обов`язкового визначення строку служби виключно до моменту демобілізації, а передбачено можливість встановлення конкретного календарного строку відповідно до частини другої статті 23 Закону. Отже, навіть за умов воєнного стану закон не усуває можливість укладення строкових контрактів із чітко визначеним терміном їх дії.
У свою чергу, доводи відповідача щодо обов`язковості подання позивачем рапорту про звільнення ґрунтуються на неправильному застосуванні пункту 37 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі Україні. Так, відповідач посилається на зазначену норму як на підставу для твердження про необхідність подання військовослужбовцем письмового рапорту для припинення контракту. Проте, наведене положення регулює виключно випадки дострокового припинення (розірвання) контракту з ініціативи військовослужбовця, тобто до закінчення строку його дії. У позивача строк дії контракту закінчився, а продовження строку дії контракту не може відбуватися автоматично та допускається виключно за наявності добровільного і належним чином оформленого волевиявлення військовослужбовця щодо продовження проходження військової служби. За відсутності такого волевиявлення контракт припиняється у зв`язку із закінченням строку його дії. Сам по собі факт спливу строку контракту є достатньою правовою підставою для припинення відповідних правовідносин. Водночас, чинне законодавство не встановлює обов`язку військовослужбовця подавати рапорт про звільнення у випадку закінчення строку контракту, оскільки припинення контракту відбувається саме на підставі факту закінчення строку його дії, а не подання такого рапорту.
Також представник позивача зазначає, що рапорти можуть подаватися усно та такі підлягають негайному розгляду. Крім того, Порядок організації роботи з рапортами не покладає на військовослужбовця обов`язку особисто забезпечувати реєстрацію рапорту в діловодстві військової частини. Подання рапорту здійснюється через безпосереднього командира, який після його отримання зобов`язаний організувати подальшу передачу документа для реєстрації та розгляду у встановленому порядку. Військовослужбовець не має доступу до системи внутрішнього діловодства та не наділений повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій.
При цьому, доводи відповідача про самовільне залишення позивачем військової частини, є похідними від спірного наказу, яким відповідач в односторонньому порядку продовжив дію контракту. Представник позивача вказує, що статус СЗЧ як правова кваліфікація дій особи може виникати виключно за умови існування законного та належним чином оформленого обов`язку перебувати на військовій службі. За відсутності належної правової підстави такого обов`язку відсутній і юридичний склад самовільного залишення військової частини.
Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
24.11.2022 між начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на три роки з 24.11.2022 по 23.11.2025 (а.с.23-24). 
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 25.11.2025 №1424-ОС позивачу продовжено дію контракту понад встановлені строки: з 24.11.2025 на період дії воєнного стану (а.с.25).
01.11.2025, 23.11.2025, 25.11.2025 позивач звернувся до начальника другого відділу прикордонної служби (тип С) ІНФОРМАЦІЯ_2 швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону із рапортами про звільнення його з військової служби у зв`язку з закінченням терміну дії контракту (а.с.28-33).
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 13.12.2025 №1511-ОС ОСОБА_1 з 08.12.2025 самовільно залишив військову частину (а.с.51).
Вважаючи наказ про продовження дії контракту протиправним та таким, що порушує його права, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною другою цієї статті передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною п`ятою цієї ж статті передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Згідно з приписами частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на різних підставах, які розділено на три умови, а саме: у мирний час, під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану), а також під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.
Так, за приписами підпунктів «а» пунктів 1 та 2 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту лише у мирний час та під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану).
У свою чергу, за приписами пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на момент укладення контракту) визначено наступні підстави за яких контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).
В подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-ІХ, який набрав чинності 18.05.2024, було внесено зміни до деяких законів України, зокрема статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.
Так, підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній з 18.05.2024) було встановлено нову підставу для припинення (розірвання) контракту та звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, а саме: у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Аналізуючи наведену правову норму, суд приходить до висновку, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі підпункту ж пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ виникає на наявності таких обставин: 1) укладення контракту під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку дії такого контракту; 3) відсутність у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу. 
Так, статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, визначено, що із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє станом на даний час по 02.08.2026.
Таким чином, військовослужбовці, які уклали контракт на проходження військової служби у період з 24.02.2022 по 02.08.2026, підлягають звільненню з військової служби у разі закінчення строку відповідного контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Більше того, зміни внесені до Закону № 2232-ХІІ Законом №3633-ІХ гармонізували між собою положення статті 23 Закону №2232-ХІІ та підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ. 
Так, відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ (у редакції чинній станом на час закінчення строку контракту) під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначено Положенням №1115/2009. 
Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням в органах Держприкордонслужби кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до пункту 2 Положення №1115/2009 громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі (далі - військова служба) в добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Громадяни, які проходять військову службу в Держприкордонслужбі, є військовослужбовцями Держприкордонслужби (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується службовим або спеціальним посвідченням.
Згідно з пунктом 6 Положення №1115/2009 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Нормами пункту 15 Положення №1115/2009 визначено, що прийняття громадян на військову службу за контрактом здійснюється Головою Державної прикордонної служби України та начальниками органів Держприкордонслужби, які мають право видавати накази по особовому складу згідно з повноваженнями, визначеними пунктом 29 цього Положення.
Згідно з пунктом 17 Положення №1115/2009 з громадянином, який вступає на військову службу, укладається контракт - письмова угода, укладена відповідно до вимог, визначених цим Положенням, між громадянином і державою, від імені якої виступає уповноважений орган Держприкордонслужби, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Відповідно до пункту 18 Положення №1115/2009 перший контракт про проходження військової служби укладається на строки, визначені частинами другою, третьою і п`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з пунктом 26 Положення №1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Нормами підпункту 1 пункту 27 Положення №1115/2009 визначено, що днем припинення (розірвання) контракту є, зокрема день закінчення строку контракту.
Відповідно до пункту 30 Положення №1115/2009 контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту. Підпис посадової особи скріплюється гербовою печаткою органу Держприкордонслужби. Один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця.
Згідно з пунктом 35 Положення №1115/2009 для укладення нового контракту військовослужбовець, у якого закінчується строк попереднього контракту, не пізніше ніж за три місяці до закінчення зазначеного строку подає у порядку підпорядкування рапорт посадовій особі, зазначеній у пункті 29 цього Положення.
Начальник, уповноважений укласти новий контракт з військовослужбовцем, який виявив таке бажання, приймає рішення про укладення нового контракту або про відмову в його укладенні не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку чинного контракту.
Строки, зазначені в абзацах першому та другому цього пункту, можуть бути скорочені за згодою сторін, але не менше ніж до двох тижнів.
Відповідно до пункту 39 Положення №1115/2009 військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом та своєчасно не виявили бажання укласти новий контракт, звільняються з військової служби в установленому порядку, крім випадків, визначених пунктом 2 частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Нормами пункту 41 Положення №1115/2009 передбачено, що про продовження строку контракту про проходження військової служби видається наказ.
Під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період, визначений пунктом 2 частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Як вже було зазначено вище, відповідно до підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту.
Вищенаведене положення стосується лише тих осіб, які уклали контракт під час воєнного стану. Якщо контракт було підписано до 24.02.2022 зазначена підстава не застосовується. Контракт автоматично продовжується до завершення воєнного стану.
Тобто автоматичне продовження контракту можливе лише у випадку його укладання до оголошення в Україні військового стану. В іншому випадку, у разі закінчення дії контракту, за згодою сторін можливе укладання нового контракту із встановленням нового строку його дії.
При цьому, суд зауважує, що пункт 2 частини восьмої статті 23 Закону № 2232-ХІІ не передбачає можливість продовження дії такого контракту на період дії воєнного стану без згоди на це самого військовослужбовця.
Суд встановив, що у період дії в Україні воєнного стану (24.11.2022) позивач уклав з начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах сержантського та старшинського складу, пунктом 3 якого закріплено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки з 24.11.2022 по 23.11.2025.
Також суд констатує, що згідно з пунктом 1 контракту позивач добровільно вступає на військову службу за контрактом і взяв на себе зобов`язання за наявності бажання продовжити військову службу після закінчення строку дії контракту не пізніше ніж за три місяці до дня закінчення цього строку подати відповідний рапорт у порядку підпорядкування посадовій особі, уповноваженій укладати новий контракт.
Разом з тим, зі змісту позовної заяви судом встановлено, а відповідачем не заперечується той факт, що позивач не висловлював бажання укладати новий контракт на проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, а тому небажання укладати новий контракт в силу підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ є визначальною обставиною для припинення проходження позивачем військової служби. З рапортом про продовження строку дії контракту позивач до відповідача не звертався. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача про автоматичне продовження строку дії контракту з огляду на неповідомлення позивачем про небажання продовжувати військову службу не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту, оскільки нормами пункту 35 Положення №1115/2009 визначено необхідність подання військовослужбовцем такого рапорту виключно для укладення нового контракту, якщо останній виявив таке бажання.
Більше того, у матеріалах справи також відсутні відомості про те, що Військова частина НОМЕР_1 у тримісячний строк до завершення контракту зверталась до позивача з пропозицією про продовження строку дії контракту від 24.11.2022.
Крім того, аналіз пунктів 30 та 31 Положення №1115/2009, якими нормативно врегульовано порядок укладення контракту, дає можливість суду дійти висновку, що оскільки контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту, один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця, а відтак будь які зміни, які вносяться у такий контракт, повинні узгоджуватись сторонами укладення такого, підписувати зміни повинні сторони, які погодили внести такі зміни, отримавши свій примірник, як доказ погодження волевиявлення.
Наведене кореспондує пункту 4 контракту, підписаного позивачем та відповідачем, де зазначено, що зміни та доповнення до контракту вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі та не можуть суперечити законодавству.
Однак, відповідачем не доведено, що позивачем надавалась згода чи бажання укласти новий контракт з метою продовження військової служби, будь-яких документів, які підтверджують вжиття відповідачем заходів узгодження з позивачем внесення змін та доповнень до контракту, а також досягнення між сторонами відповідної згоди на продовження дії контракту чи укладення нового, що засвідчується підписами сторін контракту, матеріали справи не містять.
Натомість, у даному випадку закінчення строку контракту позивача відбулось під час дії положень законодавства, якими визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
На думку суду, передбачена підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII підстава звільнення з військової служби у період дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, є гарантією встановлення розумного строку військової служби для осіб, які добровільно вступили на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану.
Із настанням обставини закінчення строку контракту у військовослужбовця виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління обов`язок забезпечити його реалізацію.
Відтак, відповідач на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній з 18.05.2024) зобов`язаний був звільнити позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку служби з 24.11.2025.
У контексті наведеного суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». ЄСПЛ у цій справі зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідачем в односторонньому порядку без узгодження з позивачем протиправно продовжено строку дії його контракту понад встановлені строки на період дії воєнного стану, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 25.11.2025 №1424-ос є протиправним, оскільки прийнятий без правових підстав, а відтак є таким, що підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Водночас, суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень та приймати рішення про звільнення з військової служби.
Беручи до уваги встановлені у даній справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково шляхом визнання протиправним та скасування наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 25.11.2025 №1424-ОС «По особовому складу» про продовження дії контракту понад встановлені строки та зобов`язати відповідача розглянути питання про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цього рішення.
При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивач з 08.12.2025 самовільно залишив військову частину, оскільки предметом оскарження є наказ відповідача від 25.11.2025 №1424-ОС «По особовому складу» про продовження дії контракту понад встановлені строки, а тому суд оцінює обставини, які існували на момент прийняття оскаржуваного наказу, а не після його прийняття.
Щодо доводів відповідача про неподання позивачем рапорту про звільнення з військової служби, суд зазначає, що умовами укладеного між сторонами строкового контракту передбачено обов`язок військовослужбовця подати рапорт лише у разі наміру продовжити проходження військової служби після закінчення строку дії контракту. Ні положення контракту, ні норми чинного законодавства не встановлюють обов`язку військовослужбовця подавати рапорт про звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту. Відтак, відсутність такого рапорту не могла бути підставою для висновку про згоду позивача на продовження контракту. За відсутності належним чином вираженого волевиявлення ОСОБА_1 на продовження військової служби відповідач не був наділений правом в односторонньому порядку продовжувати строк дії контракту шляхом видання оскаржуваного наказу.
Решта доводів учасників справи не спростовують висновків суду.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене вище суд прийшов висновку про задоволення позову частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 25.11.2025 №1424-ОС «По особовому складу» про продовження дії контракту понад встановлені строки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цього рішення.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя А.Я. Ксензюк