ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа № 910/4142/25	

За позовом Київської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «В-6» 
про усунення перешкод власнику у володінні та розпорядженні земельною ділянкою
Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від позивача: Дем`янчук С.Р.;
від відповідача: не з`явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «В-6» (надалі - відповідач), в якому просить суд:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва: громадську нежитлову будівлю (літ. Д), загальною площею 40,8 кв.м. та повернути позивачу земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 2, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 116, 212 Земельного кодексу України та 331, 376 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що позивачем не приймалось жодних рішень щодо передачі наведеної земельної ділянки у власність чи користування громадянину ОСОБА_1 , який в подальшому відчужив збудований на цій ділянці об`єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю літ. Д на АДРЕСА_1 на користь відповідача, що свідчить про заволодіння земельною ділянкою в незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав на землі комунальної власності, а тому така ділянка підлягає звільненню, приведенню в придатний для використання стан і поверненню позивачу, як власнику.
03.04.2025 від представника позивача надійшла заява про долучення доказів сплати судового збору.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.
11.04.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
14.04.2025 від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на громадську нежитлову будівлю (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/4142/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.05.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 заяву позивача про забезпечення позову задоволено і з метою забезпечення позову до набрання законної сили судовим рішенням у справі накладено арешт на громадську нежитлову будівлю (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2716219580000) та належить Товариству з обмеженою відповідальністю «В-6» (ідентифікаційний код 44989205).
У підготовче засідання 20.05.2025 з`явилась представник позивача, представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою в порядку ст. 74 ГПК України витребував у Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відомості та результати обстеження земельної ділянки.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 відкладено підготовче засідання на 03.06.2025.
У підготовче засідання 03.06.2025 з`явилась представник позивача, представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою в порядку ст. 74 ГПК України повторно витребував у Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відомості та результати обстеження земельної ділянки. Також суд протокольними ухвалами у порядку ст. 74 ГПК України витребував у Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту з питань державного архітектурного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відомості та інформацію і у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької Альони Павлівни - належним чином завірені копії документів. Крім цього, суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 відкладено підготовче засідання на 15.07.2025.
12.06.2025 від Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на виконання вимог ухвали суду, надійшла інформація.
13.06.2025 від Департаменту з питань державного архітектурного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на виконання вимог ухвали суду, надійшла інформація.
13.06.2025 від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на виконання вимог ухвали суду, надійшли відомості.
19.06.2025 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької Альони Павлівни, на виконання вимог ухвали суду, надійшли копії витребуваних документів.
У підготовче засідання 15.07.2025 з`явилась представник позивача, представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/4142/25 до судового розгляду по суті на 02.09.2025.
У судове засіданні 02.09.2025 з`явилась представник позивача, представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.
02.09.2025 суд протокольною ухвалою постановив повернутися на стадію підготовчого провадження.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 зупинено провадження у справі №910/4142/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №908/2388/21 та опублікування повного тексту постанови.
10.03.2026 від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження в справі, з посиланням на те, що опубліковано повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №908/2388/21.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2026 поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 21.04.2026.
У підготовче засідання 21.04.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливість надання доказів чи заявлення клопотань, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.05.2026.
У судове засідання 26.05.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити.
Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.
Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. 
Отже, враховуючи, що явка представника відповідача у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останній повідомлений про хід розгляду справи в встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, у межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі представника відповідача за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 26.05.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.04.2025 № 420721437 (а.с. 17-18) на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:79:221:0215 по АДРЕСА_1 знаходиться об`єкт нерухомого майна, який на праві приватної власності належить відповідачу, а саме: громадська нежитлова будівля (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м. (дата, час державної реєстрації: 17.05.2023 13:46:30, здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лозовою Ю.А.).
Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна відповідач набув на підставі договору купівлі-продажу громадської нежитлової будівлі, зареєстрований за № 263 від 17.05.2023, укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лозова Ю.А.
Державна реєстрація приватного права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме: громадську нежитлову будівлю складу матеріалів (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м., яка відбулася 04.04.2023, була здійснена на підставі, зокрема, довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК ЕКСПЕРТ» від 06.03.2023 № Д06/03-02, згідно з якою громадська нежитлова будівля загальною площею 40,8 кв.м. побудована до 05.08.1992, Технічного паспорту на громадський будинок, який виготовлено Товариством з обмеженою відповідальністю «НІК ЕКСПЕРТ» 04.04.2023, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.04.2025 № 420721437 (а.с. 17-18).
Позивач зазначає, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було набуто, а в подальшому зареєстровано незаконно, а тому він звернувся до суду з даним позовом та просить усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва: громадську нежитлову будівлю (літ. Д), загальною площею 40,8 кв.м. та повернути позивачу земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 Цивільного кодексу України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
За доводами позивача, об`єкт нерухомого майна - громадська нежитлова будівлю складу матеріалів (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м., розташована на земельній ділянці 8000000000:79:221:0215 по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, а тому підлягає знесенню на підставі статті 376 Цивільного кодексу України.
Згідно із частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
З огляду на викладене, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.
Отже, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим, сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати окремо відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Також у постановах від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі 202/3520/16-ц Верховного Суду зазначено, що наявність хоча б однієї із трьох вказаних у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, за умови якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення (зокрема, реєстрація права власності на нерухоме майно в Бюро технічної інвентаризації).
Державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації (п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Разом з тим, відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.03.2025 № 062/14-3029 (а.с. 22-23), згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_1 нежитлова будівля (літ.Д) пл. 40,8 кв.м. на праві власності не зареєстрована, а за даними інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 технічна інвентаризація нежитлової будівлі літ. «Д» площею 40,8 кв.м. не проводилась.
Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Пунктом 4 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.
Частиною першою статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовими актами.
Як було зазначено судом вище, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.04.2025 № 420721437 (а.с. 17-18) на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1 знаходиться об`єкт нерухомого майна, який на праві приватної власності належить відповідачу, а саме: громадська нежитлова будівля (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м. (дата, час державної реєстрації: 17.05.2023 13:46:30, здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лозовою Ю.А.).
Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна відповідач набув на підставі договору купівлі-продажу громадської нежитлової будівлі, зареєстрований за № 263 від 17.05.2023, укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лозова Ю.А.
У свою чергу, державна реєстрація приватного права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме: громадську нежитлову будівлю складу матеріалів (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м., яка відбулася 04.04.2023, була здійснена на підставі, зокрема, довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК ЕКСПЕРТ» від 06.03.2023 № Д06/03-02, згідно з якою громадська нежитлова будівля загальною площею 40,8 кв.м. побудована до 05.08.1992, Технічного паспорту на громадський будинок, який виготовлено Товариством з обмеженою відповідальністю «НІК ЕКСПЕРТ» 04.04.2023, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.04.2025 № 420721437 (а.с. 17-18).
Відповідно до зазначеної довідки спірний об`єкт нерухомого майна побудовано у 1992 році.
Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (надалі - Порядок №1127).
Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про такий об`єкт в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва.
У разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації.
Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому п. 53 Порядку №1127, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності або інших речових прав, похідних від права власності, на підставі відповідних документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на таких носіях інформації, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.
Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:
1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом міської ради або відповідною архівною установою;
2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав (ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначений об`єкт документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр).
При цьому, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру з Єдиним державним реєстром судових рішень (п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом, або не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката (п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Крім того, державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. А отже, на момент проведення державної реєстрації права власності заявнику потрібно надати державному реєстратору: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, довідку про присвоєння адреси та інформацію прийняття його в експлуатацію.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували належність ОСОБА_1 , а у подальшому відповідачу, спірного об`єкта нерухомого майна, оскільки технічний паспорт не є документом, що посвідчує право власності на нерухоме майно.
Так, технічний паспорт - це документ, що складається з текстових та графічних матеріалів, які містять інформацію про склад, фактичну площу, об`єм, технічний стан об`єкта нерухомого майна, виготовлених на підставі матеріалів технічної інвентаризації за результатами технічної інвентаризації на дату її проведення (п. 2 Порядку проведення технічної інвентаризації, затверджений постановою КМУ № 488 від 12.05.2023).
Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомого майна, що засвідчує право власності, а є документом, який містить відомості про технічні характеристики та якості об`єкту нерухомого майна, тобто описує об`єкт.
Для проведення технічної інвентаризації об`єкту замовник ( ОСОБА_1 ) мав забезпечити надання, зокрема, документів (в електронній формі), якщо їх немає у Реєстрі будівельної діяльності, які характеризують об`єкт нерухомого майна та земельну ділянку (у разі їх наявності у замовника), а саме: документи про присвоєння адреси; документи про зміну функціонального призначення об`єкта; документи про прийняття об`єкта в експлуатацію; інформація про рік будівництва; результати експертиз, висновки; наявна проектна документація, будівельний паспорт, містобудівні умови та обмеження тощо (п. 14 Порядку проведення технічної інвентаризації).
Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у листі від 21.03.2025 № 055-4286 (а.с.21-22) повідомив, що згідно з даними електронної бази документообігу Департаменту, даними Міської інформаційно-аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності «Містобудівний кадастр м. Києва» містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:79:221:0215) не надавались. В реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві» (зі змінами) відсутні відомості про документи щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна розташованим на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:79:221:0215, зокрема адреси АДРЕСА_1». 
Крім того, за інформацією, розміщеною на Порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, дозвільні документи щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:79:221:0215 будь-яким фізичним чи юридичним особам не видавались та не реєструвались.
Порядок нумерації будинків був врегульований Правилами виготовлення і розміщення вказівних знаків на будинках у м. Києві, затверджених рішенням Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 10.06.1970 №999. Згідно з п. 24 номер будинку надається за рішенням виконкому райради після затвердження акта прийомки будинку в експлуатацію; нумерація будинків, розташованих на вулицях радіального напряму, повинна проводитись у напрямі від центру міста до периферії; нумерація будинків, які розташовані на вулицях кільцевого напряму, - за годинниковою стрілкою, при орієнтації від центру міста; в районах міста з забудовою в глибину кварталу нумеруються будинки, які виходять на вулицю; будинкам, розташованим в глибині забудови за будинками, які виходять на вулицю, надається номер будинку, за яким вони розташовані, з додатком літерного індексу (а, б, в). Номери наріжних будинків пишуться через дріб: в чисельнику - номер по магістральній вулиці, в знаменнику - по другій вулиці. Коли наріжний будинок виходить лише торцевою стіною на другорозрядну вулицю, то йому по цій вулиці номер не надається.
Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 559 «Про містобудівний кадастр», з метою впорядкування присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві та створення єдиного реєстру адрес, в межах функцій органу місцевого самоврядування Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.06.2011 № 1094 затверджено Тимчасовий порядок присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві.
Присвоєння поштових адрес багатоквартирним житловим будинкам, домоволодінням, жилим будинкам садибного типу, індивідуальним дачним та садовим будинкам, гаражним, садовим, дачним кооперативам (товариствам) здійснюється шляхом видання розпорядження відповідної районної в місті Києві державної адміністрації. Заявники подають клопотання в режимі єдиного вікна до дозвільного центру відповідної районної в місті Києві державної адміністрації. Районна в місті Києві державна адміністрація розглядає заяви про присвоєння поштової адреси багатоквартирним житловим будинкам, домоволодінням, жилим будинкам садибного типу, індивідуальним дачним та садовим будинкам, гаражним, садовим, дачним кооперативам (товариствам) за винятком випадків, передбачених п. 2.8 цього Порядку, та протягом 2 робочих днів направляє запит до БТІ та Головного управління земельних ресурсів (пункти 2.4, 2.6 розділу 2 Тимчасового порядку присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві). Порядок присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві встановлений Положенням про реєстр адрес у місті Києві (далі - Положення № 337/9394), затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 №337/9394.
Згідно з п. 4.3 Положення № 337/9394 поштові адреси присвоюються об`єктам нерухомості, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.
Відповідно до пункту 4.4. Положення № 337/9394 поштові адреси не присвоюються спорудам, які встановлені тимчасово без улаштування фундаменту, в тому числі пересувним та тимчасовим спорудам торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, малим архітектурним формам, а також об`єктам незавершеного капітального будівництва (крім присвоєння будівельної адреси об`єктам нового будівництва в установленому порядку) та приміщенням службового, допоміжного і технічного призначення, розташованим у житлових та нежитлових будинках, інженерним мережам.
Водночас, згідно з частинами другою, третьою та п`ятою статті 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок присвоєння адрес об`єктів нерухомого майна затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок не може передбачати обов`язок фізичних та юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи. Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Також, адреса (крім реквізиту, визначеного пунктом 10 частини четвертої цієї статті) присвоюється, змінюється, коригується, анулюється виконавчим органом сільської, селищної, міської ради - у разі, якщо об`єкт знаходиться у межах території, на яку поширюються повноваження сільської, селищної, міської ради; місцевою державною адміністрацією - у разі, якщо об`єкт знаходиться у межах території, на яку не поширюються повноваження сільської, селищної, міської ради, а також у разі неприйняття органом з присвоєння адреси рішення про присвоєння, зміну, коригування, анулювання адреси у строк, визначений цією статтею. У містах з районним поділом за рішенням міських рад повноваження щодо присвоєння, зміни, коригування, анулювання адрес можуть делегуватися виконавчим органам районних в місті рад. За рішенням Київської міської ради повноваження щодо присвоєння, зміни, коригування, анулювання адрес можуть делегуватися органам, визначеним частиною другою статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ».
Отже, питання присвоєння поштової адреси завжди відносилось до повноважень виконавчого органу місцевого самоврядування.
Однак, як встановлено судом, у Департаменту містобудування та архітектури (Київської міської державної адміністрації) відсутні відомості про документи щодо присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна.
Відтак, враховуючи: по-перше, відсутність у попереднього набувача та відповідача речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:221:0215, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, які б надавали право на її забудову; по-друге, відсутність рішення Київської міської ради про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або користування будь-яким особам; по-третє, відсутність містобудівних умов та обмежень, присвоєної адреси, а також технічної інвентаризації спірного об`єкта нерухомості; по-четверте, відсутність дозвільної документації на виконання будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію, а також беручи до уваги дані Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва про невидачу документів, що дають право на виконання будівельних робіт та інформацію КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про відсутність реєстрації спірного об`єкта у реєстрових книгах БТІ, суд дійшов висновку, що первинна державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт здійснена за відсутності належних правових підстав та документів, передбачених законодавством для набуття права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна та спірний об`єкт нерухомого майна створений без належно оформленого права на земельну ділянку, без дозвільних документів та без введення в експлуатацію, що у сукупності свідчить про наявність ознак самочинного будівництва у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України, а відтак у відповідача відсутні правові підстави для набуття та збереження права власності на спірний об`єкт.
З урахуванням установлених судом обставин щодо відсутності у попереднього власника правових підстав для набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, відсутності дозвільної та містобудівної документації, а також кваліфікації спірного об`єкта як самочинного будівництва у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу від 17.05.2023, укладений між ОСОБА_1 та відповідачем, не породжує правових наслідків, на які він був спрямований, оскільки не може бути підставою для переходу права власності на майно, яке набуте з порушенням вимог закону.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
За таких умов спірний об`єкт не набув правового статусу об`єкта, створеного у встановленому законом порядку, а отже не може вважатися таким, що правомірно введений у цивільний оборот та може бути предметом права власності лише за умови його легалізації у порядку, передбаченому законом.
Крім цього, судом встановлено, що Київська міська рада не приймала жодних рішень про надання в користування відповідачу чи іншим фізичним/юридичним особам земельної ділянки земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1, а тому громадська нежитлова будівля (літ. Д), загальною площею 40,8 кв.м. є самочинним будівництвом.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина 1 статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина 2 статті 373 Цивільного кодексу України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина 4 статті 373 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Разом з тим, згідно з частиною 3 статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України).
В силу вимог ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України) спеціальним законом є Земельний кодекс України, імперативна норма частини 2 статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельні ділянки, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій Земельним кодексом України, можуть застосовуватися норми Цивільного кодексу України, зокрема, статті 376.
На відміну від положень ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких вочевидь можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт.
Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин (в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача) положень частини 2 статті 212 Земельного кодексу України як спеціальної норми права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 по справі №908/2388/21 дійшла висновку, що враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
Отже, саме особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
Оскільки внаслідок неправомірних дій, зокрема, відповідача за ними зареєстровано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці, яка належить Київській міській раді, такі дії спрямовані на незаконне заволодіння земельною ділянкою територіальної громади міста Києва.
Згідно із статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на викладене, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, як власник земельної ділянки має право вимагати від відповідача усунення перешкод у володінні та розпорядженні своєю земельною ділянкою.
У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі №344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що «…правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 Цивільного кодексу України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови».
За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 року у справі №204/1053/20 (провадження № 61-21119св21), від 22 червня 2023 року у справі №592/16491/18 (провадження № 61-9539св22), від 04 січня 2024 року у справі №680/1009/16-ц (провадження № 61-3906св23).
Також суд зазначає, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти ШвеціЇ» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина 3 статті 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України, частина 3 статті 1 Земельного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 122-126 постанови від 15.09.2020 по справі №469/1044/17 звертала увагу на те, що навіть у випадку позбавлення кінцевого набувача його прав на певний об`єкт законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного, в якого придбав об`єкт, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 125.6.3).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частин першої та третьої статті 22 Цивільного кодексу України).
Отже, законодавство України гарантує право заявити до відповідного суб`єкта позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами.
З огляду на викладене, позовні вимоги про знесення самочинного будівництва не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно з ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ст. 212 Земельного кодексу України).
Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 20.07.2021 у справі №914/2200/20, в якій зазначено, що на підставі положень частин 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права, статті 212 Земельного кодексу України, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, визнавши доведеними позивачем та не спростованими відповідачем обставини наявності у позивача права комунальної власності на спірну земельну ділянку, самовільне зайняття відповідачем цієї земельної ділянки шляхом встановлення огорожі за відсутності будь-яких, в тому числі договірних, підстав для цього, Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позов про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевказане та з огляду на приписи ст. 376 Цивільного кодексу України захист інтересів держави потребує покладення судом на відповідача обов`язку усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва: громадську нежитлову будівлю (літ. Д), загальною площею 40,8 кв.м. та повернути позивачу земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас суд звертає увагу, що відповідач під час розгляду справи не скористався своїм процесуальним правом на подання належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, зокрема, щодо наявності правових підстав набуття права власності на спірний об`єкт, правомірності його будівництва, оформлення прав на земельну ділянку, отримання дозвільної документації та введення об`єкта в експлуатацію.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та усунення перешкод територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва: громадська нежитлова будівля (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються відповідача.
Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:221:0215, яка знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «В-6» (08296, Київська область, Бучанський район, селище міського типу Ворзель (3), вулиця Європейська, будинок 28-Б, приміщення 16, ідентифікаційний код 44989205) знести об`єкт самочинного будівництва: громадська нежитлова будівля (літ. Д) загальною площею 40,8 кв.м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «В-6» (08296, Київська область, Бучанський район, селище міського типу Ворзель (3), вулиця Європейська, будинок 28-Б, приміщення 16, ідентифікаційний код 44989205) на користь Київської міської ради (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. судового збору.
4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.
5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 01.06.2026.

Суддя Я.А.Карабань