ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 344/15407/22
провадження № 61-3783св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2023 року у складі судді Домбровської Г. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року у складі колегії суддів Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом та стягнення грошової компенсації спадкового майна.

Позов мотивовано тим, що позивач є чоловіком ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її спадкоємцем за законом та на момент відкриття спадщини постійно проживав з нею як спадкодавцем, а тому вважає себе таким, що прийняв спадщину. 

Від спадщини, а саме частки у квартирі АДРЕСА_1 не відмовлявся та подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак 30 липня 2010 року нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з мотивів недійсності шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Щодо питання дійсності шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 між ним та дітьми спадкодавця ОСОБА_2 і ОСОБА_3 тривав спір, який неодноразово розглядався судами. В результаті судового розгляду у позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним відмовлено і вказано, що з 26 січня 2005 року є дійсним шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Отже, спадкоємцями майна ОСОБА_5 , а саме квартири АДРЕСА_1 , у рівних частках по 1/3 є він, а також її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Однак, незважаючи на розгляд справи за позовом про визнання шлюбу недійсним та визнання права власності на спадкове майно, нотаріусом видано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом у частках по 1/2, а в подальшому 20 жовтня 2015 року відповідачі відчужили спірну квартиру третій особі ОСОБА_4 . Добровільно вирішити питання щодо внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та грошової компенсації за частку спадкового майна відповідачі відмовляються, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

На підставі викладеного позивач просив суд: 
- визнати пропущений строк звернення до суду з позовною заявою поважним та поновити його; 
- внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Першою івано-франківською державною нотаріальною конторою на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , зазначивши, що спадкоємцями квартири, що належала його померлій дружині ОСОБА_5 , є ОСОБА_1 (1/3 частка), ОСОБА_2 (1/3 частка) та ОСОБА_3 (1/3 частка);
- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію за частку спадкового майна, а саме дійсну вартість 1/3 частини спірної квартири, яка згідно з висновком № 035/11-2022 експерта від 05 грудня 2022 року становить 801 530,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням 
від 20 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав за ОСОБА_1 право на спадкування 1/3 частки квартири
АДРЕСА_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію спадкового майна у розмірі 400 765,00 грн. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію спадкового майна у розмірі 400 765,00 грн. Відмовив у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 671,77 грн, витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 4 000,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 1 666,67 грн.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 671,77 грн, витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 4 000,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 1 666,67 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що у спірних правовідносинах свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачам не видавалися, а право власності на спадкове нерухоме майно було зареєстровано за відповідачами на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, відмовив у задоволенні позову в частині внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості спадкового майна, суди керувалися тим, що спадкове майно не збереглося у спадкоємців. Спірна квартира не перебуває у власності обох спадкоємців, оскільки ОСОБА_3 відчужив свою 1/2 частку на користь третьої особи ОСОБА_4 за оплатним договором.

Суди попередніх інстанцій, взявши до уваги висновок експертного дослідження, яким визначена дійсна ринкова вартість квартири за АДРЕСА_1 , яка станом на 24 листопада 2022 року могла б становити 2 404 591 грн, встановивши, що позивачу належить у спірному спадковому майні 1/3 частка, дійшли висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню компенсація у розмірі 801 530,00 грн, тобто по 400 765,00 грн.

Надаючи оцінку позовній давності, суд першої інстанції зазначив, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду 12 грудня 2022 року. До цього часу протягом 2014-2022 років між ОСОБА_1 та відповідачами у цій справі тривав судовий спір щодо дійсності його шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що від результатів розгляду справи про визнання шлюбу недійсним залежало право ОСОБА_1 претендувати на спадкове майно, тобто підтвердити свій статус спадкоємця. Рішення суду у справі № 344/12103/14-ц набрало законної сили 22 вересня 2022 року. Тобто саме з цього моменту суд вважав підтвердженим у судовому порядку невизнане та оспорюване відповідачами право ОСОБА_1 на спадкування після смерті ОСОБА_5 , шлюб між якими станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 суд визнав дійсним. З такою підставою для поновлення позовної давності погодився суд апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

11 березня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року у цій справі, у якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 748/72/20-ц (провадження № 61-13144св20), від 06 вересня 2021 року у справі № 274/1166/19 (провадження № 61-7607св21).

Заявниця звертає увагу, що вона станом на час звернення з позивача з позовом до суду свою частку у спадковому майні не відчужувала, тому суди, вирішуючи спір по суті, застосували статтю 1280 ЦК України, яка не підлягала застосуванню у спірних правовідносинах. Отже, позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Вказує, що у справі № 344/12103/14-ц розглядалися також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в частині 1/6 частки спірної квартири АДРЕСА_2 , вимоги позивач обґрунтовував, зокрема, тим, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спадкове майно судом вже розглянута та у цьому спорі існує рішення суду, яким у задоволенні вказаної вимоги відмовлено, тому суд першої інстанції мав закрити провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 155 ЦПК України.

Крім того, заявниця вважає що позивачем пропущено позовну давність і цьому суди не надали належної оцінки.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року цю справу призначено колегії суддів у складі: головуючий - Синельников Є. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2026 року цю справу призначено колегії суддів у складі: головуючий - Синельников Є. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В. 

Відзив на касаційну скаргу не подано. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 2014 року у провадженні судів перебував спір між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо дійсності шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та прав на спадкове майно - квартири АДРЕСА_1 (справа № 344/12103/14-ц).

Справа № 344/12103/14-ц розглядалася судами неодноразово. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 14 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на спадкове майно відмовив. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно відмовив.

У справі № 344/12103/14-ц встановлено:
17 лютого 2001 року в приміщенні окружного суду округу Кук штату Іллінойс, США, між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 зареєстрований шлюб. Апостиль на свідоцтві про реєстрацію шлюбу проставлений 02 грудня 2010 року;
згідно з договором від 09 березня 2004 року ОСОБА_5 прийняла дольову участь у будівництві трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_5 30 вересня 2004 року на підставі акта приймання-передавання прийняла від забудовника трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 89,4 кв. м, житловою площею 50,4 кв. м;
відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2004 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 421 від 19 жовтня 2004 року, ОСОБА_5 є власником вказаної квартири;
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Івано-Франківськ;
згідно з довідкою Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 27 червня 2014 року № 2083/02-14/1 заведена спадкова справа за № 281/2008 до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями за законом після її смерті є син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_2 , які відповідно 09 серпня 2008 року та 27 вересня 2008 року подали заяви про прийняття спадщини;
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб на території США 17 лютого 2001 року, але шлюб з цього часу не може бути визнано дійсним, оскільки станом на 17 лютого 2001 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6 .

Суди у справі № 344/12103/14-ц вказали, що оскільки на час укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на території США, розлучення ОСОБА_1 у США не визнавалося за законами України, тому слід вважати, що той перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і такий шлюб за законами України не є дійсним. Суди дійшли переконання, що на час розгляду справи про визнання шлюбу недійсним відпали обставини, які перешкоджали укладенню шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , оскільки з 25 січня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано, тому з 26 січня 2005 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , є дійсним. 

Отже, у справі № 344/12103/14-ц суди встановили недійсність шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з моменту його реєстрації 17 лютого 2001 року та до 25 січня 2005 року, а з 26 січня 2005 року суди виснували, що такий шлюб є дійсним.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Івано-Франківську (т. 1, а. с. 38).

Після її смерті відкрилася спадщина, до якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2004 року (т. 1, а. с. 75).

ОСОБА_1 08 серпня 2008 року звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (т.1, а. с. 39), у зв`язку з чим нотаріусом заведено спадкову справу. Аналогічні заяви було подано дітьми спадкодавця - ОСОБА_3 09 серпня 20208 року та ОСОБА_2 . 27 вересня 2008 року

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23 лютого 2009 року звернулися до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявами, в яких просили не видавати свідоцтво про право власності на спадщину у зв`язку з їх зверненням до суду з приводу спадкового майна (т. 1, а. с. 43).

Між сторонами тривав спір за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним та визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсними правочинів та права власності на майно, придбане в недійсному шлюбі, відшкодування коштів і майна, визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (справа № 344/12103/14-ц), який вирішувався судами неодноразово.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року у справі № 344/12103/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року, первісний позов задоволено. Визнано недійсним шлюб між ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_5 , укладений 17 лютого 2001 року та зареєстрований в окрузі Кук, штат Іллінойс, США, з проставленим «Апостилем» від 02 грудня 2010 року. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності в рівних частках (по 1/2 частці) на спадкове майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,4 кв. м, житловою площею 50,4 кв. м, після смерті їх матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У зв`язку з набранням 05 жовтня 2015 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року у справі № 344/12103/14-ц законної сили, 21 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25431718 від 21 жовтня 2015 року). ОСОБА_3 на підставі цього судового рішення зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45983285 від 21 жовтня 2015 року) (т. 2, а. с. 34-35).

Набуття відповідачами права власності на спірну квартиру відбулося на підставі судового рішення, яке станом на час реєстрації права власності набрало законної сили і про це зазначено у рішенні державного реєстратора.

10 листопада 2015 року між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., за умовами якого ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_4 належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 37).

ОСОБА_2 станом на час звернення до суду своєї частки у спірній квартирі не відчужувала.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 квітня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року та Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року, постановлені у справі № 344/12103/14-ц, скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року у справі № 344/12103/14-ц, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним та визнання права власності на спадкове майно - задоволено. Визнано недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 17 лютого 2001 року, зареєстрований в окрузі Кук, штат Іллінойс з проставленим «Апостилем» від 02 грудня 2010 року. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності в рівних долях (по 1/2 частці) на спадкове майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,4 кв. м, житловою площею 50,4 кв. м, після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на 4/6 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення в солідарному порядку 33 050,00 доларів США та стягнення судових витрат - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2022 року у справі № 344/12103/14 (провадження № 61-2314св19) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на спадкове майно та в частині відмови в задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в скасованій частині визнано такими, що втрачають законну силу.

За результатами нового розгляду справи рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року у справі № 344/12103/14-ц, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на спадкове майно відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно відмовлено.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини друга статті 400 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що у рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року у справі № 344/12103/14-ц встановлені обставини, які є преюдиційними в цій справі, оскільки встановлені у справі за участю одних і тих же сторін. 

Зокрема, в рішенні суд встановив, що:
17 лютого 2001 року в приміщенні окружного суду округу Кук штату Іллінойс, США, між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 зареєстрований шлюб. Апостиль на свідоцтві про реєстрацію шлюбу проставлений 02 грудня 2010 року;
згідно з договором від 09 березня 2004 року ОСОБА_5 прийняла дольову участь у будівництві трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_5 30 вересня 2004 року на підставі акта приймання-передавання прийняла від забудовника трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 89,4 кв. м, житловою площею 50,4 кв. м;
відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2004 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 421 від 19 жовтня 2004 року, ОСОБА_5 є власником вказаної квартири;
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Івано-Франківськ;
згідно з довідкою Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 27 червня 2014 року № 2083/02-14/1 заведена спадкова справа за № 281/2008 до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями за законом після її смерті є син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_2 , які відповідно 09 серпня 2008 року та 27 вересня 2008 року подали заяви про прийняття спадщини;
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб на території США 17 лютого 2001 року, але шлюб з цього часу не може бути визнано дійсним, оскільки станом на 17 лютого 2001 року ОСОБА_1 ще перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6 .

Суди у справі № 344/12103/14-ц вказали, що оскільки на час укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на території США, розлучення ОСОБА_1 у США не визнавалося за законами України, слід вважати, що той перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і такий шлюб за законами України не є дійсним.

Суди зазначили, що на час розгляду справи про визнання шлюбу недійсним відпали обставини які перешкоджали укладенню шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , оскільки з 25 січня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано, тому з 26 січня 2005 року шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є дійсним. 

Отже, у справі № 344/12103/14-ц суди встановили недійсність шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з моменту його реєстрації 17 лютого 2001 року та до 25 січня 2005 року, а з 26 січня 2005 року суди виснували, що такий шлюб є дійсним.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2004 року (т. 1, а. с. 75).

ОСОБА_1 08 серпня 2008 року звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (т.1, а. с. 39), у зв`язку з чим нотаріусом заведено спадкову справу. Аналогічні заяви було подано дітьми спадкодавця - ОСОБА_3 09 серпня 20208 року та ОСОБА_2 27 вересня 2008 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23 лютого 2009 року звернулися до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявами, в яких просили не видавати свідоцтво про право власності на спадщину у зв`язку із їх зверненням до суду з приводу спадкового майна (т. 1, а. с. 43).

У зв`язку з набранням 05 жовтня 2015 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року у справі № 344/12103/14-ц законної сили, 21 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25431718 від 21 жовтня 2015 року). ОСОБА_3 на підставі цього судового рішення зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45983285 від 21 жовтня 2015 року) (т. 2, а. с. 34-35).

Набуття відповідачами права власності на спірну квартиру відбулося на підставі судового рішення, яке станом на час реєстрації права власності набрало законної сили і про це зазначено у рішенні державного реєстратора.

10 листопада 2015 року між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., за умовами якого ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_4 належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 37).

ОСОБА_2 станом на час звернення до суду своєї частки у спірній квартирі не відчужувала.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 квітня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року та Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року, постановлені у справі № 344/12103/14-ц, скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду постановою Верховного Суду від 03 березня 2022 року у справі № 344/12103/14 (провадження № 61-2314св19) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на спадкове майно та в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У результаті нового розгляду справи рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року у справі № 344/12103/14-ц, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на спадкове майно відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно відмовлено.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_5 . 

Інші спадкоємці першої черги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували право власності по 1/2 частині спірної квартири на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року у справі № 344/12103/14-ц, яке в подальшому було скасовано, дійшли обґрунтованого висновку, що спадщина підлягає перерозподілу між сторонами. 

За положеннями статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1280 ЦК України встановлено, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

У постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 727/1571/15-ц (провадження № 61-47830св18) зазначено, що відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. У разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації.

ОСОБА_3 відчужив свою частку спадщини на підставі відплатного договору, в той час як ОСОБА_2 зберігає право власності на 1/2 частини квартири.

Суди першої та апеляційної інстанцій, взявши до уваги висновок експертного дослідження від 05 грудня 2022 року № 035/11-2022, проведеного судовим експертом Максимчин А. Д. (т. 1, а. с. 82-100), за змістом якого середня дійсна ринкова вартість спірної квартири станом на 24 листопада 2022 року могла б встановити 2 404 591,0 грн, правильно стягнули 801 530,00 грн, що складає вартість 1/3 частини спадщини, тобто по 400 765,00 грн з кожного відповідача на користь ОСОБА_1 .
За наведених обставин, враховуючи, що здійснити перерозподіл спадщини в натурі неможливо, доводи заявника щодо обрання позивачем неналежного способу захисту колегія суддів не бере до уваги.

Доводи заявника про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спадкове майно судом вже розглянута, та з цього приводу існує рішення суду, яким у задоволенні вказаного позову відмовлено, тому за наведених обставин суд першої інстанції мав закрити провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 155 ЦПК України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки предмети зустрічного позову у справі № 344/12103/14-ц та у справі, яка переглядається, є різними.

Щодо доводів касаційної скарги про пропуск позовної давності

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження 
№ 61-9916сво21) наголосив на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».

Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто, суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про застосування позовної давності у зв`язку із недослідженням та ненаданням оцінки відповідним обставинам апеляційним судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Суди надали належну оцінку пропуску позивачем позовної давності та зазначили, що до часу звернення позивача з цим позовом до суду, протягом 2014-2022 років між ОСОБА_1 та відповідачами у справі тривав судовий спір щодо дійсності його шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_5 .

Суди правильно зазначили, що від результатів розгляду справи про визнання шлюбу недійсним залежало право ОСОБА_1 претендувати на спадкове майно, тобто підтвердження його статусу як спадкоємця. 

Оскільки рішення суду у справі № 344/12103-/14-ц набрало законної сили 22 вересня 2022 року, а позивач звернувся до суду з позовом у цій справі 12 грудня 2022 року, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позовна давність позивачем не пропущена.

Колегія суддів відхиляє посилання заявниці на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 748/72/20-ц (провадження № 61-13144св20), від 06 вересня 2021 року у справі № 274/1166/19 (провадження № 61-7607св21), оскільки висновки, зроблені апеляційним судом під час розгляду справи, яка переглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається заявниця в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судами першої та апеляційної інстанцій рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів попередніх інстанцій.
За таких обставин касаційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

Ю. В. Черняк