ОКРЕМА ДУМКА

25 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/3166/25 

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Бенедисюка I. М. 
на ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2026 про передачу справи № 908/3166/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Обставини, які стали підставою для висловлення окремої думки 

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Налагоджувально-монтажне виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" (далі - позивач, ТОВ "НМВП "Електропівденмонтаж") звернулося в Господарський суд Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" (далі - відповідач, скаржник, АТ "НАЕК "Енергоатом") про стягнення заборгованості за договором № 21646-20/1 (20-121-04-21-11039 від 30.12.2021) у загальному розмірі 17 004 569,89 грн, з яких: 10 316 637,24 грн основного боргу, 1 121 828,31 грн - 3% річних за період з 01.03.2022 по 14.10.2025, 5 566 104,34 грн - інфляційних втрат за період з березня 2022 по вересень 2025.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.12.2021 між Державним підприємством "НАЕК "Енергоатом" (правонаступником якого є відповідач) та позивачем було укладено договір підряду на виконання будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт на енергоблоці № 5 Запорізької АЕС. Позивач виконав роботи на загальну суму 10 316 637,24 грн, що підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт (ф. КБ-3) та актами приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в), підписаними сторонами 30.12.2021. Відповідно до п. 2.4 договору оплата мала бути здійснена протягом 60 календарних днів з дати підписання довідки, тобто не пізніше 28.02.2022. Відповідач зобов`язання з оплати не виконав, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

3. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі № 908/3166/25 (суддя Горохов І. С.) позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Налагоджувально-монтажне виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" суму основного боргу в розмірі 10 316 637,24 грн, 3% річних у розмірі 1 121 828,31 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 566 102,63 грн та судовий збір у розмірі 204 054,82 грн. В іншій частині позову відмовлено.

4. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 (колегія суддів у складі: Стефанів Т. В., Кучеренко О. І., Кошля А. О.) апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі № 908/3166/25 - без змін.

5. У касаційній скарзі відповідач з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права просить суд скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 908/3166/25 та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким відмовити у стягненні 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих за період з 04.03.2022 по 07.06.2025. 

6. Касаційна скарга скаржника, подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з обґрунтуванням того, в чому полягає порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права судами попередніх інстанцій, а також відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

6.1. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, від 29.01.2019 у справі № 807/257/14 щодо необхідності застосування спеціальних норм права (Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України") (далі - Закон).

6.2. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає що відсутній висновок Верховного Суду з питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме, щодо застосування пункту 6 статті 13 Закону в поєднанні зі статтею 625 ЦК України в контексті не нарахування 3% річних та інфляційних витрат при наявності заборони здійснення переказу коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України юридичним особам, місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія України.

6.3. За доводами скаржника, на початок тимчасової окупації м. Енергодару (04.03.2022) позивач був зареєстрований на тимчасово окупованій території. Таким чином, обов`язок скаржника (відповідача) щодо перерахування коштів на рахунок позивача був зупинений встановленою забороною на перерахування коштів у спеціальній нормі Закону.

7. Передаючи справу № 908/3166/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів (більшістю голосів) виходила, зокрема, із необхідності відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2025 у справі № 620/5134/24, за змістом якого без рішення Ради національної безпеки і оборони України навіть фактично окуповані після 24.02.2022 території України не вважались тимчасово окупованими і, відповідно, на такі території не поширювались норми, зокрема, частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". За висновком Суду одним із ключових питань у цій справі є те, чи поширюється дія Закону на спірні правовідносини

8. Не погоджуюсь із вказаними висновками з огляду на таке.

8.1. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.2. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.3. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.4. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.5. Так, у справі № 620/5134/24, від правових висновків у якій хоче відступити Суд у справі № 908/3166/25, предметом розгляду був позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар Енерджі-Херсон" до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

8.5.1. Правовідносини щодо спірного питання у наведеній справі регулюються положеннями Податкового кодексу України та стосуються обставин наявності / відсутності у позивача необґрунтованої податкової вигоди, а також документального підтвердження / не підтвердження позивачем фактичного здійснення господарських операцій.

8.5.2 В обґрунтування позовних вимог у вказаній справі позивач зазначав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є безпідставними, оскільки прийняті без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Зазначив, що господарські операції із його контрагентами у періоді, що перевірявся, фактично відбулися, спричинили зміну активів та зобов`язань Товариства, а висновки податкового органу, викладені в акті перевірки ґрунтуються на припущеннях, не підтверджуються об`єктивними даними і не можуть слугувати підставою для висновків про нереальність господарських операцій між позивачем та контрагентами.

8.5.3. Верховний Суд у постанові від 29.04.2025 у справі № 620/5134/24 зазначив про врахування судами того, що наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 набрав чинності лише 27.12.2022, тобто після перерахунку позивачем коштів контрагенту (17.05.2022) та дійшли висновку, що без відповідного рішення Ради національної безпеки і оборони України, яке так і не було прийнято, навіть фактично окуповані після 24.02.2022 території України не вважались тимчасово окупованими і відповідно на такі території не поширювались норми, зокрема, частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

8.6. Натомість у справі № 908/3166/25 предметом розгляду є позов про стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання умов договору підряду.

8.6.1. Правовідносини які виникли у цій справі регулюються положеннями цивільного законодавства.

8.6.2. При цьому, у цій справі питання перебування / не перебування позивача на окупованій території в період з 04.03.2022 до 07.06.2025 не є спірним, оскільки ці обставини встановлені судами попередніх інстанцій та не заперечуються учасниками справи.

8.6.3. Також, не є спірним у цій справі й питання поширення / не поширення положень частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, які були місцезнаходженням позивача у період з 04.03.2022 до 07.06.2025.

8.7. Враховуючи наведене, на мою думку, правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначеній Судом справі не є подібними за матеріально-правовим регулюванням, предметом спору, є істотно відмінними (у справі, що розглядається, з одного боку, і в згаданій справі з іншого) за підставами позову і фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи й зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судові рішення.

8.8. З огляду на викладене, в цьому випадку відсутня й необхідність для відступу від правових висновків, викладених у постанові від 29.04.2025 у справі № 620/5134/24, оскільки наведені висновки не є релевантними для справи № 908/3166/25, а тому їх наявність не є перешкодою для ухвалення рішення у цій справі.

9. Також, мотивуючи ухвалу від 25.06.2026 Суд покликався на наявність виключної правової проблеми у справі № 908/3166/25, яка полягає у відсутності механізму реалізації права на отримання платежів за господарськими операціями, строк виконання яких настав, до періоду тимчасово окупованої території суб`єктами господарювання, місцезнаходженням якого була тимчасово окупована територія за період зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України, адже діє правовий режим, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території, а господарська діяльність юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України, і правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним.

10. За висновком Суду, відсутність чіткого законодавчо визначеного механізму реалізації права на отримання платежів за господарськими операціями, строк виконання яких настав до періоду зміни податкової адреси на іншу територію України суб`єктом господарювання, місцезнаходженням якого була тимчасово окупована територія, не може тлумачитися як відсутність власне самого права та не повинна спричиняти негативні правові наслідки для суб`єкта господарювання, місцезнаходженням якого була тимчасово окупована територія, зокрема, у вигляді відсутності права застосовувати статтю 625 ЦК України, адже зазначене зачіпає право мирно володіти своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 41 Конституції України.

11. Враховуючи зміст правовідносин у цій справі не погоджуюсь із вказаними висновками Суду, з огляду на встановлені судами обставини, зокрема, про те, що:

- у період тимчасової окупації відповідач фактично здійснював платежі на користь позивача; 

- перерахування коштів у спірних правовідносинах має здійснюватися між банківськими установами, що функціонують на підконтрольній Україні території, а рахунок позивача обслуговується українським банком.

12. Враховуючи наведене, судами у цій справі встановлено відсутність будь - яких перешкод у відповідача для виконання зобов`язання щодо здійснення остаточного розрахунку за договором, з огляду на те, що останній здійснював платежі на користь позивача і у період його перебування на тимчасово окупованій території.

13. Тому, на мою думку, відсутні підстави стверджувати про наявність виключної правової проблеми у справі № 908/3166/25, оскільки, за встановленими судами обставинами, а також враховуючи дії відповідача, в цьому випадку позивач був позбавлений права на отримання платежів за господарськими операціями, строк виконання яких настав не в силу вимог закону.

14. Відтак, на мою думку, зміст правовідносин у справі № 908/3166/25 не дозволяє двояко тлумачити можливість застосування правових норм до спору який виник у цій справі.

15. Все вищенаведене, на мою думку, виключає в цьому випадку наявність підстав, передбачених положеннями статті 302 ГПК України, для передачі справи № 908/3166/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.

Суддя І. Бенедисюк