ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року
м. Київ
справа № 153/397/25
провадження № 61-11241св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ігнатенка В. М. 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сінчак Олександр Володимирович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року у складі суддів Голоти Л. О., Копаничук С. Г., Оніщука В. В. 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт її перебування на утриманні брата ОСОБА_2 до часу його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України.
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є сиротою з дитинства. ІНФОРМАЦІЯ_11 року вона втратила неповнорідного брата ОСОБА_2 , офіцера Збройних Сил України, який загинув під час захисту Батьківщини у м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області. 
Згідно зі сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1342 від 25 квітня 2024 року, командир 2 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , молодший лейтенант ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно  05 год. 50 хв під час виконання бойового завдання при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України під час агресії російської федерації, удару ФПВ зі сторони окупаційних військ російської федерації в районі населеного пункту Часів Яр Донецької області, отримавши травми несумісні із життям. 
З грудня 2007 року вона із братом знаходилась у с. Гальжбіївка Ямпільської територіальної громади Могилів-Подільського району Вінницької області  у прийомній сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які піклувалися про них.
Після закінчення 9-го класу у 2017 році її брат ОСОБА_2 навчався 
у Вінницькому педагогічному коледжі, згодом отримав вищу освіту та закінчив 
у 2023 році Вінницький аграрний університет та військову кафедру. Увесь цей час її брат поєднував навчання із роботою, працював з метою забезпечити їй краще життя, щомісячно витрачаючи на заявника значні кошти.
Після того, як ОСОБА_1 вступила у 2022 році на навчання до Могилів-Подільського медичного коледжу ОСОБА_2 продовжував утримувати заявника, орендував їй квартиру, яку щомісячно оплачував, придбав їй комп`ютерну техніку та смартфон, постійно забезпечував її одягом та коштами. Ця допомога брата була постійною, значною для неї та була основним джерелом існування.
У кінці 2023 року брата мобілізували на службу у Збройні Сили України. 
ОСОБА_2 щоденно дбав про заявника, утримував її, передавав кошти, посилки, до дня своєї загибелі, щомісячно оплачував її проживання у квартирі. 
На цей час заявнику доводиться значно обмежувати себе у необхідних витратах, адже допомога брата і його піклування про неї були основою її повсякденного життя. 
Встановлення факту, що має юридичне значення необхідне заявнику для подальшого звернення у встановленому порядку для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 травня 
2025 року заяву задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_1 , перебувала на утриманні свого рідного брата ОСОБА_2 до моменту його смерті (загибелі), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 під час захисту ним, як військовослужбовцем Батьківщини у м. Часів Яр, Бахмутського району Донецької області.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що допомога, яка надавалася заявнику загиблим братом, була для неї постійним, систематичним та основним джерелом її існування. Встановлення даного факту має для 
ОСОБА_1 юридичне значення, від встановлення якого залежить реалізація її права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених законодавством України.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд апеляційної інстанції прийняв до уваги, що відповідно до копії розпорядження № 561 від 21 грудня 2007 року «Про встановлення опіки над малолітньою ОСОБА_1 » над ОСОБА_1 встановлено опіку та призначено ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_1 , а тому обов`язок по утриманню ОСОБА_1 до 26 серпня 2023 року забезпечувала її опікун 
ОСОБА_3 .
Щодо періоду з 27 серпня 2023 року по ІНФОРМАЦІЯ_11 року (день загибелі ОСОБА_2 ) заявником ОСОБА_1 не надано суду доказів, які б підтверджувала, що брат ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постійній основі надавав утримання ОСОБА_1 та що таке утримання було основним і постійним джерелом засобів її існування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
31 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сінчак О. В. через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року.
У касаційній скарзі представник заявника просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сінчак О. В., на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року, витребував із Ямпільського районного суду Вінницької області цивільну справу 
№ 153/397/25.
04 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 19 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Верховний Суд ухвалою від 26 листопада 2025 року зупинив касаційне провадження у справі № 153/397/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25).
11 лютого 2026 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову в справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 11 березня 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 27 травня 2026 року поновив провадження у справі 
№ 153/397/25.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх членів сімей» та частин першої та шостої статті 30, частини першої статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пункту «г» резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99.
Доводи інших учасників справи
Заінтересовані особи не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строк, встановлений Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Фактичні обставини, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Вінниця народився ОСОБА_2 , батьками якого зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Колоденка Томашпільського району Вінницької області народилась ОСОБА_1 , батьками якої зазначено ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, про що свідчать свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України №00023819542.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братом та сестрою по матері. Мати 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відповідно до розпорядження № 561 від 21 грудня 2007 року «Про встановлення опіки над малолітньою ОСОБА_1 » встановлено, що над 
ОСОБА_1 встановлено опіку та призначено ОСОБА_3 опікуном 
ОСОБА_1 .
Згідно з розпорядженням «Про створення прийомної сім`ї і передачу дитини на виховання та спільне проживання» від 31 травня 2008 року № 279 встановлено, що на базі родини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 створено прийомну сім`ю. Передано прийомній сім`ї на виховання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який був тимчасово влаштований у зазначену сім`ю.
З довідки Служби у справах дітей Ямпільської міської ради від 02 серпня 2024 року № 01-02/189 встановлено, що ОСОБА_2 на період встановлення соціально-правового статусу був тимчасово влаштований у сім`ю 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області по справі № 2-158/2008 від 07 березня 2008 року, батька дитини ОСОБА_5 було позбавлено батьківських прав.
З моменту влаштування та до моменту загибелі ОСОБА_2 виховувався, проживав та був зареєстрований у домоволодінні родини Побережних. Батьки вихователі забезпечили ОСОБА_2 доступ до вищої освіти, ОСОБА_2 закінчив Вінницький педагогічний університет.
Зі змісту довідки, виданої старостою Гальжбіївського старостинського округу від 27 травня 2024 року встановлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований по 
АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Згідно з довідкою, виданою директором Могилів-Подільського медичного фахового коледжу від 02 березня 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 є студенткою 3 курсу денної форми здобуття освіти за спеціальністю «Медсестринство» за освітньо-професійною програмою «лікувальна справа» Могилів-Подільського медичного фахового коледжу, навчається за регіональним замовленням. Строк навчання з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2025 року.
ОСОБА_1 в гуртожитку Могилів-Подільського медичного фахового коледжу не проживає (довідка, видана директором Могилів-Подільського медичного фахового коледжу від 04 березня 2025 року). 
Зі сповіщення сім`ї від 25 квітня 2024 року № 1342 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_10 було сповіщено ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 05 год. 50 хв. під час виконання бойового завдання при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України під час агресії російської федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .
Зі змісту посвідчення офіцера серії НОМЕР_5 встановлено, що ОСОБА_2 перебував на військовій службі в Збройних Силах України з 19 січня 2024 року.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 лютого 2025 року ОСОБА_1 прийняла спадщину в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_2 . 
Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , які є друзями та знайомими заявника та її покійного брата, засвідчили факт родинних та теплих стосунків між братом ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_1 , неодноразової передачі братом сестрі подарунків, зокрема телефону та ноутбуку, продуктів харчування, коштів, оплати ним оренди квартири, у якій сестра проживала під час навчання.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження 
№ 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено
із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими ж критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_1 просить суд встановити факт того, що вона перебувала на утриманні свого рідного брата 
ОСОБА_2 , який загинув при виконанні обов`язків з військової служби.
Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник вказала, що встановлення цього факту необхідне їй для отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих (померлих) захисників і захисниць України, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_2 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 вказаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року 
№ 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_2 ) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-12 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-12 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать:
діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;
вдова (вдівець);
батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);
внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);
жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;
утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (тут і далі - в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_2 ) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків (пункт «а» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює (пункт «д» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, яка підлягає врахуванню під час розгляду цієї справи відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, вказано, що для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Положення статті 16-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» свідчать, що для цілей призначення та отримання одноразової грошової допомоги, утриманці визначаються, як члени сім`ї, що мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 законодавець передбачив, що повнолітня сестра загиблого військовослужбовця має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, якщо вона була утриманцем загиблого, тобто мала право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» повнолітня сестра мала у випадку, якщо, в розумінні цього закону, була непрацездатним членом сім`ї загиблого військовослужбовця та перебувала на його утриманні.
Установивши, що ОСОБА_1 на момент загибелі брата була повнолітньою, а доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», нею не надано, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні.
При цьому суд апеляційної інстанції правильно прийняв до уваги, що обов`язок по утриманню ОСОБА_1 до 26 серпня 2023 року, тобто до досягнення останньою повноліття, забезпечувала її опікун ОСОБА_3 , а допомога, яку ОСОБА_1 отримувала від брата протягом періоду з 27 серпня 2023 року по ІНФОРМАЦІЯ_11 року, була для неї додатковою підтримкою, а не єдиним або основним джерелом засобів існування, а тому вказані обставини також не підтверджують наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що перебуває на утриманні загиблого військовослужбовця у розумінні статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.
Посилання заявника, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював подібні за змістом висновки, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 та постановах Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 339/471/24, від 31 березня 2026 року у справі № 754/15529/24.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сінчак Олександр Володимирович, залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська