ОКРЕМА ДУМКА (збіжна)
судді М. В. Мазура до постанови 
Великої Палати Верховного Суду від 16 квітня 2026 року
справа № 990/490/25
провадження № 11-425 заі 25
Вступ

1. 08 квітня 2026 року Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) винесла постанову у справі про застосування санкцій до іноземця. Ця постанова стосувалася перегляду ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відсутністю підстав для поновлення цього строку. 
2. У цій справі позивач оскаржував Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ Президента № 145/2023, оскаржений Указ) в частині запровадження санкцій щодо нього. 
3. Представниця позивача при подачі позову наголошувала, що позивачу стало відомо про введені проти нього санкції з листа нотаріуса від 21 липня 2025 року, а не з тексту оприлюдненого Указу президента України. При цьому представниця просила поновити строк на звернення до адміністративного суду, мотивуючи це тим, що Указ не був доведений до позивача жодним способом; він є громадянином Республіки Кіпр, не має зв`язків, бізнес-інтересів чи будь-яких життєвих інтересів на території України, у зв`язку із чим не зобов`язаний та не має реальної можливості відстежувати політичні рішення іноземної держави.
4. Наведені обставини на думку представниці позивача свідчили про об`єктивну неможливість позивачу дізнатись про запровадження відносно нього персональних санкцій протягом шести місяців з моменту опублікування оскаржуваного Указу, а тому строк звернення до суду має бути поновлений.
5. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 06 листопада 2025 року позовну заяву у цій справі повернув позивачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 та частини другої статті 123 КАС України.
6. Не погоджуюсь з цим рішенням Касаційного адміністративного суду, представниця позивача подала апеляційну скаргу, в якій наводила аналогічні доводи щодо необхідності поновити строк звернення до суду.
7.  Велика Палата постановила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року, якою йому було повернуто позовну заяву до Президента України про скасування Указу про застосування санкцій через пропуск шестимісячного строку звернення до суду. 
8. При цьому Велика Палата звернула увагу, що позивач раніше вже звертався до суду з позовом щодо того самого Указу Президента України. Зокрема, постановою Великої Палати від 14 листопада 2024 року у справі №990/241/24 було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року про повернення попереднього позову.
9. Це свідчить, що позивач дізнався про існування оскаржуваного Указу не пізніше липня 2024 року, а не в липні 2025 року, як про це зазначила представниця позивача.
10. На мою думку, висновку про те, що клопотання представниці позивача ґрунтувалося на неправдивих відомостях щодо часу, з якого позивачеві стало відомо про оскаржений Указ Президента України, було цілком достатньо для відхилення апеляційної скарги.
11. Проте Велика Палата навела ще й інші мотиви, з якими я не можу погодитися, оскільки вони, не впливаючи на результат розгляду цієї конкретної справи, повторюють загальну помилкову позицію про те, що перебіг строку звернення до суду з метою оскарження Указу Президента України щодо застосування санкцій починається з моменту, коли відповідний Указ був офіційно оприлюднений: 
«Чинним законодавством не передбачено обов`язку Президента України іншим чином, аніж шляхом офіційного оприлюднення указів, у тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування. Це стосується й указів Президента України про застосування санкцій.
Оприлюднення указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє Указ, зокрема, при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.
Відтак опублікування Указу Президента України № 145/2023, тобто його оприлюднення, презюмує, що його зміст доведено до всіх зацікавлених осіб…
…частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме день, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав».
12.  На мою думку, такий підхід по суті встановлює фактично неспростовну презумпцію знання особи про застосування щодо неї санкцій з моменту оприлюднення відповідного Указу Президента та майже недосяжний стандарт доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду в цій категорії справ і в поєднанні з досить обмеженим (шестимісячним) строком звернення до суду, який встановлений законом, виглядає явно непропорційним на фоні п?ятидесятирічного строку накладених на позивача санкцій і відсутності будь-якого дієвого адміністративного механізму їх періодичного перегляду. 
13. На моє переконання, законодавець у ч. 2 ст. 122 КАС України недаремно використав слова "повинна була дізнатися", а не "могла дізнатися". Вони зовсім не говорять про "про презумпцію можливості та обов`язок особи знати про стан своїх прав". Навпаки, у конструкції "коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів" вони визначають досить високий стандарт переконання суду про те, що особа не просто теоретично "могла знати", а з огляду на конкретні обставини справи "не могла не знати" про порушення її прав. При цьому вказаний високий стандарт стосується в першу чергу суду, а не позивача - для того, щоб стверджувати, що особа "повинна була знати" про порушення її прав з певної дати, саме суд повинен навести відповідне переконливе обґрунтування, яке має бути ще більш переконливим, якщо позивач наводить розумні й небезпідставні аргументи на користь зворотнього. Більше того, стандарт "повинна була дізнатися" для іноземця, який не перебуває під юрисдикцією держави, має бути вищим, ніж для резидента, оскільки обов`язок іноземця щоденно моніторити «Урядовий кур`єр» іншої країни без вагомих причин може виглядати як «надмірний тягар» у розумінні практики ЄСПЛ. 

Суддя М. В. Мазур