КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2026 року м. Київ справа №320/49233/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років, відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, 4 категорії, з часу виникнення права про призначення пенсії (з 26.03.2024 при досягненні 55 років).
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеною до 4 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 07.09.1993. Позивач вказує, що після аварії на ЧАЕС постійно проживав у місті Фастів Київської області, яке було віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю, а тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ. На підтвердження факту проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю позивач посилається на посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, довідку про реєстрацію місця проживання, трудову книжку та акт від 11.07.2024, складений мешканцями міста Фастова. Позивач вважає, що відповідачі безпідставно не врахували надані документи та помилково визначили тривалість його проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 меншою ніж чотири роки. На думку позивача, фактичний період проживання становить понад чотири роки, що дає йому право на зниження пенсійного віку на п`ять років. У зв`язку з цим позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, а також зобов`язати орган Пенсійного фонду призначити йому відповідну пенсію. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області, зазначає про те, що заява позивача про призначення пенсії була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Рішенням від 19.07.2024 №103950005551 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, оскільки станом на 01.01.1993 тривалість проживання у зоні посиленого радіологічного контролю становила лише 3 роки 6 місяців 19 днів, тобто менше чотирьох років, передбачених статтею 55 Закону №796-ХІІ. Відповідач наголошує, що обов`язковою умовою для набуття права на пенсію зі зниженням пенсійного віку є проживання або робота у відповідній зоні не менше чотирьох років станом на 01.01.1993. На думку відповідача, надані позивачем документи не підтверджують необхідний період проживання, а тому правові підстави для призначення пенсії відсутні. Відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю. 
Відповідач, ГУ ПФУ у Київській області, у відзиві на позов зазначає про те, що призначення та перерахунок пенсій здійснюються відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України №796-ХІІ. Головне управління вказує, що збільшення пенсії та застосування пільгових умов можливі лише за наявності передбачених законом підстав та документів. Відповідач звертає увагу, що для проведення перерахунку чи призначення пенсії особа повинна подати належну заяву та документи, визначені Порядком №22-1. На думку відповідача, рішення про відмову у призначенні пенсії прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає. 
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у місті Фастів Київської області. Він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_1 , видане 07.09.1993 Київською обласною державною адміністрацією. 
Позивач стверджує, що після аварії на Чорнобильській АЕС 26.04.1986 та до теперішнього часу постійно проживає у місті Фастів Київської області, яке на момент виникнення спірних правовідносин належало до зони посиленого радіоекологічного контролю. 
11.07.2024 позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Заяву та документи позивача було передано для розгляду за принципом екстериторіальності до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 19.07.2024 №103950005551 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Підставою відмови зазначено відсутність підтвердження проживання станом на 01.01.1993 у зоні посиленого радіологічного контролю протягом не менше чотирьох років. За підрахунками органу Пенсійного фонду, відповідний період проживання становив 3 роки 6 місяців 19 днів. 
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач зазначив, що з довідки про реєстрацію місця проживання №22-13/207 від 01.03.2024 вбачається його реєстрація у місті Фастові з 29.04.1983 по 19.05.1987 та з 13.06.1989 по 26.01.1994 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач також послався на акт від 11.07.2024, підписаний мешканцями міста Фастова ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до якого він постійно проживав у місті Фастів з дня народження, у тому числі в період з 29.04.1983 по 31.01.1997 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вважаючи рішення про відмову незаконним та таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення, позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом про визнання протиправним рішення органу Пенсійного фонду, його скасування та зобов`язання призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. 
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі по тексту також - Закон №1058)
Згідно з положеннями статті 26 Закону №1058 право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону, обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі №796, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.07.2024 у справі №240/16372/23.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у статті 55 Закону №796, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796 визначено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років мають право на зменшення пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (на 4 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796 призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796 є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом двох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (4 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за кожен рік проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796 становить 9 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що підтверджений відповідачем 2 страховий стаж позивача складає 27 років 6 місяців 6 днів, що свідчить про відповідність позивача 1 умові (наявність страхового стажу 15 років).
Місцем народження позивача є м.Фастів Київської області, що підтверджується копією паспорту.
Судом також встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_1 , видане 07.09.1993 Київською обласною державною адміністрацією.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №22-13/207 позивач був зареєстрований у місті Фастів Київської області з 29.04.1983 по 19.05.1987 та з 13.06.1989 по 26.01.1994 за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас виконавчий комітет Фастівської міської ради повідомив про відсутність відомостей щодо реєстрації місця проживання позивача у період з 19.05.1987 по 13.06.1989, що пов`язано з відсутністю відповідної інформації в архівних документах та особливостями оформлення паспорта громадянина України під час його заміни на паспорт нового зразка.
Разом із тим факт постійного проживання позивача у місті Фастів Київської області у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 підтверджується не лише зазначеною довідкою про реєстрацію місця проживання, а й актом від 11.07.2024, складеним та підписаним ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до якого позивач постійно проживав у місті Фастів з дня свого народження – ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому числі з 29.04.1983 по 31.01.1997 за адресою: АДРЕСА_1 , разом із членами своєї сім`ї.
Крім того, зазначені в акті особи підтвердили факт безперервного проживання позивача у місті Фастів Київської області протягом спірного періоду. Відомості щодо проживання позивача також узгоджуються з даними його трудової книжки та іншими наявними у справі доказами.
Суд звертає увагу, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 було видане позивачу у 1993 році на підставі документів, які підтверджували його проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993. Вказане посвідчення є чинним, недійсним у встановленому законом порядку не визнавалося та не скасовувалося.
За змістом статей 11, 14, 15 та 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи є документом, який підтверджує відповідний статус особи та надає право на користування пільгами, встановленими цим Законом.
Отже, надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт його постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 понад чотири роки, а тому суд дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 14 Закону №796 до категорії 4 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать особи, які постійно проживали або постійно працювали чи постійно навчалися на території зони посиленого радіоекологічного контролю та станом на 01 січня 1993 року прожили, відпрацювали або навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Отже, питання проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 вже було вирішене компетентним органом під час видачі посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, серії НОМЕР_1 від 07.09.1993 (категорія 4).
Наданими до матеріалів справи доказами, зокрема посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи, довідкою про реєстрацію місця проживання особи №22-13/207, актом від 11.07.2024 та іншими документами, підтверджується проживання позивача у місті Фастів Київської області, яке на відповідний час належало до зони посиленого радіоекологічного контролю, понад чотири роки станом на 01 січня 1993 року.
При цьому відповідно до пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796 особам, які постійно проживали або постійно працювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю та за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, пенсійний вік зменшується на 2 роки та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання (роботи), але не більше 5 років.
Водночас, з оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Вінницькій області вбачається, що за наданими позивачем документами факт її проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 визнано 3 роки 6 місяців 19 днів, що не відповідає фактичним обставинам.
При цьому, суд наголошує на відсутності в оскаржуваному рішенні обґрунтування зарахування саме вказаного періоду, що, на переконання суду, свідчить про порушення принципу обґрунтованості та вмотивованості такого рішення.
Суд зауважує, що обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що було проаналізовано усі подані документи і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувався орган пенсійного фонду при прийнятті такого рішення.
Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про прийняття негативного для особи рішення з огляду на наслідки, які це потягне.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. (постанова ВС від 02.04.2019 року (справа №822/1878/18)
З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18).
У зв`язку з викладеним, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Вінницькій області від 19.07.2024 №103950005551 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Поряд із цим, при вирішенні позовних вимог та обранні належного засобу відновлення порушеного права, суд враховує, що позивачем в даній позовній заяві заявлено вимоги про зобов`язання призначити пенсію.
Суд звертає увагу, що відповідачем за результатами розгляду звернення позивача не здійснено аналізу наданих документів та не обраховано страховий стаж позивача за наданою трудовою книжкою.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію, оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
За таких обставин, найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача, є зобов`язання відповідача, ГУ ПФУ в Вінницькій області, повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
При цьому, суд вважає вищевказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини справи.
Суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що відповідно до вимог частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно норм статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Норми статті 245 КАС України визначають повноваження суду при вирішенні справи. Так, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Рішення суду, згідно положень статті 246 КАС України, складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.
У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи та прокурора.
В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання учасників справи; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).
У мотивувальній частині рішення зазначаються:1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; 7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.
У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.
Суд зазначає, що висновки суду, викладені в мотивувальній частині його рішення є в однаковій мірі обов`язковими для врахування суб`єктом владних повноважень при здійсненні своїх повноважень на виконання рішення суду, як і висновки, визначені в резолютивній частині рішення.
Отже, суд зауважує, що при визначенні меж встановлених зобов`язань необхідно враховувати як резолютивну, так і мотивувальну частини судового рішення.
При цьому, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Київській області, оскільки вказаний орган не приймав жодних рішень відносно позивача та відповідно не порушував жодних прав позивача. 
Доводи та заперечення відповідачів висновків суду по суті позовних вимог не спростовують висновків суду. 
Частинами першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
У частині восьмій статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується наявною у справі копією квитанції. 
Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області. 
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 19.07.2024 №103950005551 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (ЄДРПОУ – 13322403, вул.Зодчих, буд.22, м.Вінниця, 21005) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) від 11.07.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (ЄДРПОУ – 13322403, вул.Зодчих, буд.22, м.Вінниця, 21005). 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.