КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2026 року № 320/34062/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також – позивач) з адміністративним позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі також – відповідач, Уповноважений), в якому просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка полягала у неналежному реагуванні на подані позивачем звернення, у тому числі - у повному ігноруванні одного з них (Додаток №7 - звернення від 20.05.2025), а також у формальному розгляді інших звернень без перевірки обставин і надання мотивованих відповідей (див. Додатки №3, №5);
- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого: провести перевірку викладених у зверненнях фактів (Додатки №1, №3); надати повні, аргументовані та мотивовані відповіді по суті кожного з питань, викладених у зверненнях, які були проігноровані або розглянуті формально (Додатки №4, №6, №7); за наявності підстав - вжити передбачених законом заходів реагування;
- стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини моральну шкоду в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини подані звернення, які були оформлені належним чином, містили всі необхідні ідентифікаційні дані, виклад конкретних фактів порушення прав, правове обґрунтування та чітко сформульовані вимоги. Незважаючи на це, звернення не були розглянуті належним чином: частина з них, за твердженням позивача, була залишена без розгляду по суті, на частину надано формальні шаблонні відповіді без аналізу викладених обставин, а одне зі звернень взагалі залишено без відповіді. Позивач вважає, що такі дії свідчать про протиправну бездіяльність відповідача та порушують його право на звернення і на отримання обґрунтованої відповіді.
Позивач зазначає, що предметом його звернень були істотні порушення прав людини з боку адміністрації установи виконання покарань, зокрема питання незаконного втручання у приватне життя, списання коштів з особового рахунку, ненадання доступу до інформації та документів, а також застосування до нього обмежувальних заходів без належного правового оформлення. На переконання позивача, Уповноважений як спеціальний орган парламентського контролю був зобов`язаний перевірити викладені факти, надати мотивовану відповідь по суті та, за наявності підстав, вжити передбачених законом заходів реагування, чого зроблено не було.
У зв`язку з цим позивач вважає, що бездіяльністю відповідача порушено вимоги Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а також його права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Окремо позивач зазначає, що така бездіяльність завдала йому моральної шкоди, оскільки в умовах позбавлення волі фактично позбавила його реального та ефективного механізму захисту порушених прав.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено позивача від сплати судового збору. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
22.01.2026 до суду надійшов відзив Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому відповідач висловлює заперечення проти позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Відповідач вказує, що всі звернення позивача були розглянуті у встановленому порядку, а надані відповіді містили роз`яснення вимог чинного законодавства. При цьому відповідач наголошує, що окремі звернення позивача не відповідали вимогам статті 5 Закону України «Про звернення громадян», у зв`язку з чим не підлягали розгляду по суті.
Крім того, відповідач зазначає, що не наділений повноваженнями безпосередньо вирішувати питання, порушені позивачем, оскільки його діяльність не підміняє компетенцію інших державних органів. У випадках, коли звернення стосувалися питань, що належать до повноважень інших органів, позивачу було надано відповідні роз`яснення або звернення направлено за належністю.
Відповідач також вважає, що відсутні підстави для визнання його бездіяльності протиправною, оскільки сам факт незгоди позивача зі змістом наданих відповідей не свідчить про порушення його прав. На думку відповідача, позивачем не доведено наявності реального порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів саме діями або бездіяльністю Уповноваженого.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що вона є безпідставною, оскільки позивачем не доведено ані факту завдання шкоди, ані її розміру, ані причинного зв`язку між діями відповідача та заявленими негативними наслідками, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просить задовольнити адміністративний позов та зазначає, що наведені відповідачем формальні аргументи є юридично непридатними для виправдання бездіяльності. Вони не спростовують факту невиконання контрольних і правозахисних обов`язків, а навпаки підтверджують, що відповідач поставив форму вище за зміст і використав процедурні конструкції, як інструмент уникнення відповідальності, що є несумісним із принципами верховенства права та ефективного захисту прав людини.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.
Позивач, який відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», у період з квітня по травень 2025 року звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з електронними зверненнями щодо порушення його прав адміністрацією зазначеної установи.
З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2025 (вх. № 631.13/25/31 від 15.04.2025) позивач подав запит на публічну інформацію до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у якому просив надати інформацію щодо доступу до відеоспостереження в місці його утримання, відповідні нормативні акти та результати можливих перевірок.
За результатами розгляду зазначеного запиту листом від 21.04.2025 № 01.36/508.14/631.13/25/31 Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повідомив про відмову в його задоволенні з підстав відсутності запитуваної інформації у своєму розпорядженні та направив запит за належністю до Державної кримінально-виконавчої служби України.
16.04.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою (вх. № АН-26555.3/25 від 28.04.2025) щодо зникнення грошових коштів з його особового рахунку.
За результатами розгляду цього звернення Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 16.05.2025 № 42303.4/АН-26555.3/25/49.2 повідомив позивача про неможливість його розгляду у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства та надав роз`яснення щодо порядку оформлення звернень.
Крім того, 30.04.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою (вх. № АН-27485.3/25 від 01.05.2025) щодо ненадання адміністрацією державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» доступу до інформації про його особовий рахунок, особову справу та можливості користування мережею Інтернет.
За результатами розгляду зазначеного звернення Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 19.05.2025 № 42979.4/АН-27485.3/25/49.2 також повідомив про неможливість його розгляду з аналогічних підстав та надав відповідні роз`яснення.
Також 20.05.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою (вх. № АН-31933.3/25 від 21.05.2025) щодо незаконної постановки його на профілактичний облік та застосування до нього обмежувальних заходів.
За результатами розгляду цього звернення Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 20.06.2025 № 52889.4/АН-31933.3/25/49.2 надав позивачу роз`яснення вимог законодавства щодо оформлення звернень та можливості повторного звернення.
Не погоджуючись із таким розглядом його звернень, вважаючи, що відповідачем не здійснено належного реагування по суті викладених у них обставин, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, який здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав людини, визначає Закон України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі також – Закон № 776/97-ВР). 
За приписами статті 1 Закону № 776/97-ВР (тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 3 Закону № 776/97-ВР метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є:
1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України;
2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону;
3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню;
4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;
5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина;
6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод;
7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.
Відповідно до статті 4 Закону № 776/97-ВР Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.
Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.
Повноваження Уповноваженого не можуть бути припинені чи обмежені у разі закінчення строку повноважень Верховної Ради України або її розпуску (саморозпуску), введення воєнного або надзвичайного стану в Україні чи в окремих її місцевостях.
З аналізу наведених норм убачається, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини є спеціальним незалежним суб`єктом парламентського контролю, на якого покладено функцію забезпечення додержання та захисту прав і свобод людини, а також запобігання їх порушенням і сприяння їх поновленню.
При цьому діяльність Уповноваженого не є формальною або декларативною, а повинна бути спрямована на реальне реагування на факти можливих порушень прав людини, про які йому стає відомо, зокрема за зверненнями громадян. Закон прямо визначає, що метою такого контролю є не лише констатація, а саме захист прав, їх поновлення та недопущення порушень у майбутньому.
Водночас, хоча діяльність Уповноваженого доповнює існуючі механізми захисту прав і не підміняє компетенцію інших органів державної влади, це не звільняє його від обов`язку діяти активно, добросовісно та ефективно у межах наданих законом повноважень, з урахуванням принципу верховенства права та вимог статті 19 Конституції України.
При цьому межі дискреційних повноважень Уповноваженого не є необмеженими, а їх реалізація підлягає судовому контролю на предмет дотримання вимог закону, обґрунтованості та недопущення формального підходу до розгляду звернень.
Згідно зі статтею 13 Закону № 776/97-ВР Уповноважений має право:
1) невідкладного прийому Президентом України, Головою Верховної Ради України, Прем`єр-міністром України, головами Конституційного Суду України, Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів України, Генеральним прокурором, керівниками інших державних органів, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадовими та службовими особами;
2) бути присутнім на засіданнях Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Конституційного Суду України, Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів України, колегії прокуратури України та інших колегіальних органів;
3) звертатися до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, які стосуються прав і свобод людини і громадянина; про офіційне тлумачення Конституції України;
3-1) вносити в установленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства України у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина;
4) безперешкодно відвідувати органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, бути присутнім на їх засіданнях;
5) на ознайомлення з документами, у тому числі тими, що містять інформацію з обмеженим доступом, та отримання їх копій в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, органах прокуратури, включаючи справи, які знаходяться в судах.
Доступ до інформації з обмеженим доступом здійснюється в порядку, встановленому законом;
6) вимагати від посадових і службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності сприяння проведенню перевірок діяльності підконтрольних і підпорядкованих їм підприємств, установ, організацій, виділення спеціалістів для участі у проведенні перевірок, експертиз і надання відповідних висновків;
7) запрошувати посадових і службових осіб, громадян України, іноземців та осіб без громадянства для отримання від них усних або письмових пояснень щодо обставин, які перевіряються по справі;
8) відвідувати без попереднього повідомлення про час і мету відвідування такі місця: місця, в яких особи примусово тримаються за судовим рішенням або рішенням адміністративного органу відповідно до закону, в тому числі ізолятори тимчасового тримання, кімнати для затриманих та доставлених чергових частин органів Національної поліції, пункти тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, кімнати для перебування тимчасово затриманих військовослужбовців, слідчі ізолятори, арештні доми, кримінально-виконавчі установи, приймальники-розподільники для дітей, загальноосвітні школи та професійні училища соціальної реабілітації, центри медико-соціальної реабілітації дітей, спеціальні виховні установи, військові частини, гауптвахти, дисциплінарні батальйони, спеціальні приймальники для тримання осіб, підданих адміністративному арешту, міські, районні управління та відділи, лінійні управління, відділи, відділення, пункти органів Національної поліції, спеціалізовані автомобілі (у тому числі спеціалізовані автомобілі з конвоєм), приміщення (кімнати) для тримання підсудних (засуджених) у судах, заклади примусового лікування; психіатричні заклади; пункти тимчасового розміщення біженців; приміщення для транзитних пасажирів у пунктах пропуску через державний кордон; будинки дитини, дитячі будинки-інтернати, притулки для дітей, дитячі будинки, загальноосвітні школи-інтернати для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, центри соціальної реабілітації дітей з інвалідністю, центри соціально-психологічної реабілітації дітей; психоневрологічні інтернати; геріатричні пансіонати, будинки-інтернати для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю; пансіонати для ветеранів війни і праці; соціально-реабілітаційні центри. Наведений перелік не є вичерпним;
8-1) опитувати осіб, які перебувають у місцях, зазначених у пункті 8 цієї статті, та отримувати інформацію стосовно поводження з цими особами і умов їх тримання;
9) бути присутнім на засіданнях судів усіх інстанцій, у тому числі на закритих судових засіданнях, за умови згоди суб`єкта права, в інтересах якого судовий розгляд оголошено закритим;
10) з метою захисту прав і свобод людини і громадянина особисто або через свого представника в установленому законом порядку: звертатися до суду про захист прав і свобод осіб, які через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права і свободи; брати участь у судовому розгляді справ, провадження в яких відкрито за його позовами (заявами, клопотаннями (поданнями); вступати у справи, провадження в яких відкрито за позовами (заявами, клопотаннями (поданнями) інших осіб, на будь-якій стадії їх судового розгляду; ініціювати незалежно від його участі у судовому провадженні перегляд судових рішень;
11) направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів;
12) перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері;
13) здійснювати контроль за забезпеченням рівних прав та можливостей жінок і чоловіків;
14) здійснювати інші повноваження, визначені законом.
Відповідно до статті 14 Закону № 776/97-ВР Уповноважений зобов`язаний додержуватися Конституції України і законів України, інших правових актів, прав та охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, забезпечувати виконання покладених на нього функцій та повною мірою використовувати надані йому права.
Уповноважений зобов`язаний зберігати конфіденційну інформацію. Це зобов`язання діє і після припинення його повноважень.
У разі розголошення таких відомостей Уповноважений несе відповідальність у встановленому законодавством порядку.
Уповноважений не має права розголошувати отримані відомості про особисте життя заявника та інших причетних до заяви осіб без їхньої згоди.
Уповноважений здійснює парламентський контроль за дотриманням права на доступ до публічної інформації.
Секретаріат Уповноваженого з прав людини за дорученням Уповноваженого забезпечує оприлюднення та надання інформації за запитами, адресованими Уповноваженому з прав людини, відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до приписів статті 10 Закону № 776/97-ВР для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка.
Структура секретаріату, розподіл обов`язків та інші питання щодо організації його роботи регулюються Положенням про секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Положення). На працівників секретаріату поширюється дія Закону України «Про державну службу». Положення та кошторис секретаріату затверджуються Уповноваженим у межах кошторису витрат, пов`язаних із діяльністю Уповноваженого. Призначення на посаду та звільнення працівників секретаріату здійснюються Уповноваженим.
При Уповноваженому з метою надання консультаційної підтримки, проведення наукових досліджень, а також вивчення пропозицій щодо поліпшення стану захисту прав і свобод людини і громадянина може створюватися консультативна рада (яка може діяти і на громадських засадах) із осіб, що мають досвід роботи в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина.
З огляду на наведене, суд зазначає, що саме через Секретаріат реалізуються повноваження Уповноваженого, у тому числі у частині розгляду звернень громадян. Водночас така організаційна форма здійснення повноважень не змінює їх правової природи та не звільняє Уповноваженого від обов`язку діяти у спосіб, визначений законом, та забезпечити належне, повне і ефективне реагування на звернення, оскільки Секретаріат діє від його імені та в межах наданих повноважень. Отже, дії або бездіяльність Секретаріату підлягають оцінці як дії відповідного суб`єкта владних повноважень – Уповноваженого.
За приписами статті 16 Закону № 776/97-ВР Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує:
1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників;
2) за зверненнями народних депутатів України;
3) за власною ініціативою.
Стаття 17 Закону № 776/97-ВР визначає, що Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.
При розгляді звернення Уповноважений:
1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;
2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;
3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;
4) відмовляє в розгляді звернення.
Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.
Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.
У контексті зазначеного суд окремо наголошує, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, які зобов`язані розглянути звернення і надати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Правові засади реалізації цього права визначені Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі – Закон № 393/96-ВР; тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно зі статтею 3 цього Закону № 393/96-ВР зверненням є, зокрема, заява (клопотання) громадянина щодо реалізації його прав або повідомлення про їх порушення.
Відповідно до статей 5, 15, 19 зазначеного Закону органи державної влади зобов`язані об`єктивно, всебічно і своєчасно розглядати звернення, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до закону, а також надавати заявнику письмову відповідь за результатами такого розгляду.
При цьому розгляд звернення передбачає не лише формальне реагування, а й вжиття заходів щодо перевірки викладених обставин, встановлення наявності чи відсутності порушення прав та забезпечення їх поновлення у разі підтвердження таких порушень.
Верховний Суд у постанові від 16.03.2023 у справі № 160/17911/21 зазначив, що розгляд звернення у розумінні Закону України «Про звернення громадян» передбачає обов`язок суб`єкта владних повноважень перевірити викладені у ньому факти, надати їм оцінку та повідомити заявника про результати такого розгляду. Не будь-яка відповідь може свідчити про належний розгляд звернення, якщо вона не відповідає вимогам статті 15 цього Закону.
Таким чином, обов`язок суб`єкта владних повноважень при розгляді звернення полягає не лише у наданні відповіді, а у забезпеченні повного, об`єктивного та ефективного розгляду викладених у ньому питань із перевіркою наведених фактів та наданням мотивованої відповіді по суті.
Аналогічний правовий підхід викладено у практиці Верховного Суду. Так, у постанові від 27.04.2020 у справі № 813/4351/16 Верховний Суд зазначив, що саме по собі надання відповіді на звернення у визначені законом строки не свідчить про належне виконання суб`єктом владних повноважень свого обов`язку. Визначальною є її змістовність, належне обґрунтування та вирішення порушених у зверненні питань на підставі всебічного дослідження викладених обставин. Формальне цитування норм законодавства без їх застосування до конкретних обставин звернення не відповідає вимогам закону.
Крім того, стаття 21 Закону № 776/97-ВР встановлює гарантії захисту прав людини і громадянина при зверненні до Уповноваженого. 
Кожен може без обмежень і перешкод звернутися до Уповноваженого у порядку, передбаченому чинним законодавством.
При зверненні до Уповноваженого не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.
Особа, позбавлена волі, може звернутись із письмовим зверненням до Уповноваженого або його представників. У цьому разі до неї не застосовуються обмеження щодо листування. Звернення такої особи протягом двадцяти чотирьох годин направляються Уповноваженому.
Кореспонденція Уповноваженому та його представникам від осіб, які затримані, перебувають під арештом, під вартою, в місцях позбавлення волі та місцях примусового тримання чи лікування, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства незалежно від місця їх перебування не підлягає ніяким видам цензури та перевірок.
Особи, які вчинили дії, заборонені цією статтею, притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
Крім того, статтею 22 Закону № 776/97-ВР передбачено обов`язок органів державної влади та інших суб`єктів співпрацювати з Уповноваженим, зокрема надавати інформацію, документи та пояснення, необхідні для здійснення ним своїх повноважень.
З урахуванням наведеного правового регулювання суд зазначає, що звернення громадян є однією з основних правових підстав здійснення Уповноваженим своїх повноважень, а їх розгляд повинен здійснюватися шляхом вчинення однієї із передбачених статтею 17 Закону № 776/97-ВР процесуальних дій із належним обґрунтуванням. При цьому обов`язок надати письмове повідомлення про результати розгляду звернення, у тому числі про відмову в його розгляді, передбачає необхідність наведення мотивів такого рішення та оцінки викладених у зверненні обставин. Відтак ефективність реалізації повноважень Уповноваженого у цій частині визначається не лише фактом надання відповіді, а й її змістом, обґрунтованістю та відповідністю меті захисту прав і свобод людини.
Крім того, законодавець не лише гарантує особі право на безперешкодне звернення до Уповноваженого, але й забезпечує Уповноваженого необхідними повноваженнями для отримання інформації та перевірки викладених у зверненнях обставин.
Додатково суд враховує, що позивач відбуває покарання у місці позбавлення волі, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні повноваження Уповноваженого у межах національного превентивного механізму.
Водночас відповідно до статті 19-1 Закону № 776/97-ВР на Уповноваженого покладаються функції національного превентивного механізму відповідно до Факультативного протоколу до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання.
Для виконання функцій національного превентивного механізму Уповноважений:
1) здійснює регулярні відвідування місць, зазначених у пункті 8 статті 13 цього Закону, без попереднього повідомлення про час і мету відвідувань та без обмеження їх кількості;
2) проводить опитування осіб, які перебувають у місцях, зазначених у пункті 8 статті 13 цього Закону, з метою отримання інформації стосовно поводження з цими особами і умов їх тримання, а також опитування інших осіб, які можуть надати таку інформацію;
3) вносить органам державної влади, державним органам, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, у тому числі зазначеним у пункті 8 статті 13 цього Закону, пропозиції щодо попередження катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання;
4) залучає на договірних засадах (на платній або безоплатній основі) до регулярних відвідувань місць, зазначених у пункті 8 статті 13 цього Закону, представників громадських організацій, експертів, учених та фахівців, у тому числі іноземних;
5) реалізує інші повноваження, передбачені цим Законом.
Опитування осіб, зазначене у пункті 2 частини другої цієї статті, здійснюється Уповноваженим за відсутності третіх осіб та за умов, що виключають можливість прослуховування чи підслуховування. На вимогу Уповноваженого в разі потреби таке опитування може здійснюватися у присутності перекладача, лікаря, працівників установ, зазначених у пункті 8 статті 13 цього Закону, а у разі опитування неповнолітньої особи - її законного представника, педагога або психолога.
Представники громадських організацій, експерти, учені та фахівці, залучені Уповноваженим на договірних засадах до виконання функцій національного превентивного механізму, відвідують на підставі окремого письмового доручення Уповноваженого місця, зазначені у пункті 8 статті 13 цього Закону, та з додержанням вимог частини третьої цієї статті можуть опитувати осіб, які перебувають у таких місцях, з метою отримання інформації стосовно поводження з цими особами та щодо умов їх тримання.
Інформація з обмеженим доступом, у тому числі конфіденційна, одержана Уповноваженим, представниками громадських організацій, експертами, ученими та фахівцями, залученими Уповноваженим до виконання функцій національного превентивного механізму, під час опитування осіб, які перебувають у місцях, зазначених у пункті 8 статті 13 цього Закону, використовується з додержанням законодавства України про інформацію.
За запитом Уповноваженого органи державної влади, державні органи, підприємства, установи та організації незалежно від форми власності повинні надавати інформацію про чисельність осіб, які перебувають у місцях, зазначених у пункті 8 статті 13 цього Закону, про кількість таких місць та їх місцезнаходження, а також будь-яку іншу інформацію стосовно поводження з особами та умов їх тримання.
У секретаріаті Уповноваженого утворюється окремий структурний підрозділ з питань недопущення катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання. До роботи в цьому структурному підрозділі з додержанням рівного представництва чоловіків і жінок та представництва національних меншин залучаються фахівці різних спеціальностей, які мають належну професійну підготовку.
Уповноважений щороку готує спеціальну доповідь про стан справ щодо недопущення в Україні катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання. Така доповідь оприлюднюється в медіа та надсилається Президентові України, Верховній Раді України і Кабінету Міністрів України з додержанням законодавства України про інформацію.
Під час виконання функцій національного превентивного механізму Уповноважений взаємодіє з Підкомітетом з недопущення катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання Комітету проти катувань, утвореним відповідно до Факультативного протоколу до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання, а також з міжнародними організаціями і відповідними органами іноземних держав, діяльність яких пов`язана з цією сферою.
З урахуванням наведеного суд зазначає, що Уповноважений наділений спеціальними повноваженнями для безпосереднього з`ясування обставин можливого порушення прав осіб, які перебувають у місцях несвободи, та отримання необхідної інформації незалежно від позиції відповідних органів.
Таким чином, для вирішення даного спору ключовим є встановлення того, чи забезпечив відповідач належний, повний та ефективний розгляд звернень позивача з урахуванням їх змісту та характеру порушених у них питань.
З огляду на викладене правове регулювання та встановлені обставини справи, суд переходить до оцінки дій відповідача щодо розгляду кожного із звернень позивача, з урахуванням їх змісту, підстав подання та наданих відповідей.
Щодо звернення позивача від 15.04.2025 (вх. № 631.13/25/31 від 15.04.2025) суд зазначає таке.
15.04.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом на публічну інформацію, у якому просив надати інформацію щодо доступу до відеоспостереження в місці його утримання, відповідні нормативні акти та результати можливих перевірок.
За результатами розгляду зазначеного запиту листом від 21.04.2025 відповідач повідомив про відмову у його задоволенні з підстав відсутності запитуваної інформації у своєму розпорядженні та скерував запит за належністю до Державної кримінально-виконавчої служби України.
Оцінюючи правомірність таких дій, суд враховує, що відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі – Закон № 2939-VI; тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що відповідач, окрім відмови у задоволенні запиту, здійснив його перенаправлення належному розпоряднику інформації, що відповідає вимогам законодавства, зокрема положенням частини третьої статті 22 Закону № 2939-VI, відповідно до якої розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у цій частині дії відповідача відповідають вимогам законодавства та не свідчать про протиправну бездіяльність.
Щодо звернення позивача від 16.04.2025 (вх. № АН-26555.3/25 від 28.04.2025) суд зазначає таке.
16.04.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою щодо зникнення грошових коштів з його особового рахунку.
За результатами розгляду зазначеного звернення відповідач листом від 16.05.2025 повідомив про неможливість його розгляду у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства, зокрема статті 5 Закону України «Про звернення громадян», та надав роз`яснення щодо порядку оформлення звернення.
Оцінюючи такі дії відповідача, суд виходить із того, що відповідно до статті 17 Закону № 776/97-ВР Уповноважений при розгляді звернення, зокрема, має право відмовити у його розгляді, однак така відмова повинна бути вмотивованою та ґрунтуватися на встановлених обставинах.
Разом з тим, сам по собі формальний недолік оформлення звернення не може бути безумовною підставою для відмови у його розгляді, якщо зі змісту звернення можливо встановити його автора, суть порушеного питання та обставини, що потребують перевірки, особливо у випадку, коли звернення стосується можливого порушення прав особи, яка перебуває у місці позбавлення волі.
Суд звертає увагу, що позивач у зверненні порушував питання можливого незаконного списання коштів, що саме по собі свідчить про необхідність перевірки таких обставин або, принаймні, надання мотивованої відповіді по суті.
Однак надана відповідачем відповідь зводиться виключно до формального посилання на недотримання вимог до оформлення звернення без аналізу викладених у ньому обставин.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не забезпечено належного та ефективного розгляду звернення позивача, що не відповідає вимогам Закону № 776/97-ВР та свідчить про формальний підхід до виконання покладених повноважень.
Щодо звернення позивача від 30.04.2025 (вх. № АН-27485.3/25 від 01.05.2025) суд зазначає таке.
30.04.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою щодо ненадання адміністрацією державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» доступу до інформації про його особовий рахунок, особову справу та можливості користування мережею Інтернет.
За результатами розгляду зазначеного звернення відповідач листом від 19.05.2025 повідомив про неможливість його розгляду з підстав невідповідності вимогам законодавства та надав роз`яснення щодо порядку оформлення звернень.
Оцінюючи такі дії відповідача, суд повторно наголошує, що відповідно до статті 17 Закону № 776/97-ВР Уповноважений наділений повноваженнями щодо відкриття провадження, перевірки викладених у зверненні обставин, а також вжиття заходів реагування або надання мотивованої відмови у розгляді звернення.
Водночас із змісту спірного звернення вбачається, що позивач порушував питання доступу до інформації, яка безпосередньо стосується його прав як особи, що перебуває у місці позбавлення волі, зокрема права на отримання інформації про себе, що має істотне значення для реалізації інших прав.
Разом з тим, надана відповідачем відповідь не містить жодної оцінки викладених у зверненні обставин, не свідчить про здійснення перевірки зазначених фактів та фактично зводиться до формального посилання на недотримання вимог до оформлення звернення.
Суд звертає увагу, що за наявності сумнівів щодо належного оформлення звернення відповідач не був позбавлений можливості витребувати необхідні відомості, уточнити зміст звернення або скористатися наданими йому повноваженнями для самостійного з`ясування обставин, зокрема з урахуванням положень статей 13, 19-1 та 22 Закону № 776/97-ВР.
Отже, за наведених обставин суд доходить висновку, що відповідачем не забезпечено належного та ефективного розгляду звернення позивача, а надана відповідь має формальний характер та не відповідає меті діяльності Уповноваженого щодо захисту прав і свобод людини.
Щодо звернення позивача від 20.05.2025 (вх. № АН-31933.3/25 від 21.05.2025) суд зазначає таке.
20.05.2025 позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою щодо незаконної постановки його на профілактичний облік як особи, схильної до втечі, та застосування до нього обмежувальних заходів.
За результатами розгляду зазначеного звернення відповідач листом від 20.06.2025 надав позивачу роз`яснення вимог законодавства щодо оформлення звернень та можливості повторного звернення.
Оцінюючи такі дії відповідача, суд зазначає, що наведені у зверненні обставини стосуються можливого порушення прав позивача, пов`язаного з умовами його тримання та застосуванням до нього заходів впливу, що вимагає підвищеного рівня перевірки з боку Уповноваженого.
Відповідно до статті 19-1 Закону № 776/97-ВР Уповноважений наділений повноваженнями щодо здійснення контролю за умовами тримання осіб у місцях несвободи, проведення перевірок та отримання необхідної інформації від відповідних органів.
Проте надана відповідачем відповідь не містить аналізу викладених у зверненні фактів, не свідчить про вжиття будь-яких заходів реагування чи перевірки, а фактично зводиться до формального роз`яснення порядку оформлення звернення.
Суд зазначає, що у випадку звернення особи, яка перебуває у місці позбавлення волі, формальний підхід до розгляду скарги без з`ясування її суті та без використання наданих законом повноважень суперечить завданню парламентського контролю у сфері захисту прав людини.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не забезпечено ефективного розгляду звернення позивача, що свідчить про протиправну бездіяльність у частині невжиття заходів реагування на викладені обставини.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, з урахуванням наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач при розгляді звернень позивача діяв не в повному обсязі відповідно до вимог законодавства. При цьому, суд зазначає, що у даному випадку протиправна бездіяльність полягає не у повній відсутності реагування з боку відповідача, а у невчиненні належних дій, які він був зобов`язаний вчинити при розгляді звернень, зокрема щодо перевірки викладених у них обставин та надання мотивованої відповіді по суті порушених питань.
Зокрема, хоча запит позивача від 15.04.2025 на публічну інформацію було розглянуто відповідачем у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації», інші звернення позивача від 16.04.2025, 30.04.2025 та 20.05.2025 фактично не були розглянуті по суті.
Суд встановив, що надані відповідачем відповіді на зазначені звернення мають формальний характер, зводяться до посилання на недотримання вимог до оформлення звернень та не містять аналізу викладених у них обставин, оцінки можливих порушень прав позивача чи відомостей про вжиття заходів реагування.
При цьому суд враховує, що позивач є особою, яка перебуває у місці позбавлення волі, а тому знаходиться у стані підвищеної залежності від адміністрації установи та обмеженого доступу до інших засобів захисту своїх прав, що зумовлює необхідність особливо ретельного та ефективного реагування з боку Уповноваженого.
Разом з тим, відповідач, будучи наділеним широкими повноваженнями щодо отримання інформації, проведення перевірок та реагування на факти можливих порушень прав людини, у тому числі в межах функцій національного превентивного механізму, не скористався такими повноваженнями та обмежився формальними відповідями.
За таких обставин суд дійшов висновку, що дії відповідача у частині розгляду звернень позивача від 16.04.2025, 30.04.2025 та 20.05.2025 не відповідають вимогам Закону № 776/97-ВР та свідчать про протиправну бездіяльність, яка полягає у невжитті належних заходів реагування та відсутності ефективного розгляду звернень по суті.
Водночас підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо розгляду запиту позивача від 15.04.2025 суд не вбачає.
Оцінюючи доводи позивача щодо порушення його прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), суд зазначає таке.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Суд звертає увагу, що ефективність такого засобу захисту у розумінні практики Європейського суду з прав людини передбачає не лише формальну можливість звернення до відповідного органу, але й обов`язок цього органу здійснити належний розгляд скарги, перевірити викладені у ній обставини та, за необхідності, вжити заходів реагування.
Як встановлено судом, відповідач обмежився наданням формальних відповідей на звернення позивача без аналізу їх змісту та без вжиття заходів щодо перевірки викладених обставин, що свідчить про відсутність ефективного розгляду таких звернень.
За таких обставин суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач не забезпечив позивачу ефективного засобу захисту його прав у розумінні статті 13 Конвенції.
Крім того, суд враховує, що звернення позивача стосувалися умов його тримання, доступу до інформації про себе, а також можливого неправомірного втручання у його права, що підпадає під сферу дії статті 8 Конвенції, яка гарантує право на повагу до приватного життя.
Неналежне реагування відповідача на такі звернення, зокрема відсутність перевірки обставин та отримання необхідної інформації, фактично унеможливило реалізацію позивачем свого права на захист зазначених інтересів.
Також суд бере до уваги, що позивач є особою, яка перебуває у місці позбавлення волі, а отже належить до категорії осіб, які потребують підвищеного рівня захисту, що узгоджується із підходом Європейського суду з прав людини щодо необхідності забезпечення ефективних механізмів захисту прав таких осіб.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що доводи позивача щодо порушення його прав, гарантованих Конвенцією, є обґрунтованими в частині відсутності ефективного засобу юридичного захисту.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що засіб юридичного захисту, передбачений статтею 13 Конвенції, має бути ефективним як у праві, так і на практиці, зокрема здатним запобігти порушенню або надати належне відшкодування. Так, у рішенні у справі Kudla v. Poland Суд зазначив, що ефективність засобу захисту передбачає реальну можливість виправлення порушення. Аналогічна правова позиція викладена у справах Airey v. Ireland, де підкреслено необхідність практичної та ефективної реалізації прав, а також Belyaev and Digtyar v. Ukraine, в якій Суд констатував порушення статті 13 Конвенції у зв`язку з формальним розглядом скарг без належного реагування з боку національних органів.
Суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що ним було дотримано вимоги законодавства та належним чином розглянуто всі звернення позивача. Дійсно, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини здійснює свою діяльність у межах повноважень, визначених законом, та не підміняє компетенцію інших державних органів. Водночас така обставина не звільняє його від обов`язку забезпечити ефективний, змістовний і належний розгляд звернень громадян у межах наданих повноважень.
Посилання відповідача на невідповідність звернень позивача вимогам статті 5 Закону України «Про звернення громадян» суд вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту матеріалів справи вбачається, що подані звернення містили необхідні відомості про особу заявника та виклад суті порушених питань. Навіть у разі наявності окремих формальних недоліків відповідач не був позбавлений можливості вжити заходів для уточнення інформації або перевірки викладених обставин, зважаючи на характер порушених питань та статус позивача як особи, яка перебуває у місці позбавлення волі.
Верховний Суд у постанові від 28.02.2020 у справі № 1.380.2019.002548 звернув увагу, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний надати відповідь на звернення незалежно від власної оцінки його змісту або належності до певного виду звернень. Сам по собі сумнів щодо форми чи виду звернення не звільняє орган від обов`язку його розгляду та надання відповіді у порядку і строки, визначені законом.
Крім того, суд зазначає, що сам по собі факт надання відповідачем письмових відповідей не свідчить про належний розгляд звернень, оскільки такі відповіді мають формальний характер, не містять аналізу викладених у зверненнях обставин та не підтверджують здійснення перевірки можливих порушень прав позивача. Відтак доводи відповідача про відсутність порушення прав позивача є безпідставними, оскільки у даному випадку предметом спору є саме належність виконання відповідачем своїх повноважень щодо розгляду звернень, а не вирішення питань, які були предметом таких звернень по суті.
З огляду на встановлені обставини справи та надану судом правову оцінку, позовні вимоги у частині визнання протиправною бездіяльності Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка полягала у неналежному реагуванні на подані позивачем звернення, підлягають задоволенню. Водночас суд зазначає, що формулювання цієї вимоги позивачем, зокрема в частині тверджень про повне ігнорування одного із звернень та формальний розгляд інших без перевірки обставин і надання мотивованих відповідей, не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи. Як встановлено судом, відповідач надав відповіді на всі звернення позивача, однак такі відповіді мали формальний характер, не містили належного аналізу викладених обставин та не свідчили про здійснення ефективного розгляду звернень по суті, що і є підставою для визнання відповідної бездіяльності протиправною.
З огляду на встановлену судом протиправну бездіяльність відповідача, позовні вимоги у частині зобов`язання Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що вирішення питання щодо проведення перевірки викладених у зверненнях фактів, а також вжиття конкретних заходів реагування належить до дискреційних повноважень Уповноваженого та не може бути підмінене судом.
Відтак, з метою відновлення порушеного права позивача на належний розгляд його звернень, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача від 16.04.2025, 30.04.2025 та 20.05.2025 у встановленому законом порядку з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та надати позивачу повні, обґрунтовані і мотивовані відповіді по суті порушених питань.
Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу, що суд при здійсненні судового контролю за діяльністю суб`єкта владних повноважень у межах дискреційних повноважень суд не підміняє його собою, а перевіряє, чи діяло таке повноваження у межах закону, чи було воно здійснене добросовісно, розсудливо, без зловживання правом та з дотриманням принципу пропорційності.
Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про стягнення з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини моральної шкоди у розмірі 300 000 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України та статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі встановлення факту протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою, а також вини.
Судом встановлено, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у неналежному розгляді звернень позивача. Водночас сам по собі факт такої бездіяльності не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.
Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, її характер, обсяг та інтенсивність, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю відповідача та заявленими стражданнями.
Крім того, заявлений до стягнення розмір моральної шкоди не обґрунтований жодними доказами чи розрахунками.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 249 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинна при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , державна установа «Замкова виправна колонія (№ 58)», РНОКПП НОМЕР_1 ) до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м.Київ, вул. Інститутська, 21/8, код ЄДРПОУ 21661556) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка полягала у неналежному розгляді звернень ОСОБА_1 від 16.04.2025 (вх. № АН-26555.3/25 від 28.04.2025), від 30.04.2025 (вх. № АН-27485.3/25 від 01.05.2025) та від 20.05.2025 (вх. № АН-31933.3/25 від 21.05.2025).
Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м.Київ, вул. Інститутська, 21/8, код ЄДРПОУ 21661556) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , державна установа «Замкова виправна колонія (№ 58)», РНОКПП НОМЕР_1 ) від 16.04.2025 (вх. № АН-26555.3/25 від 28.04.2025), від 30.04.2025 (вх. № АН-27485.3/25 від 01.05.2025) та від 20.05.2025 (вх. № АН-31933.3/25 від 21.05.2025) у встановленому законом порядку з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та надати позивачу повні, обґрунтовані і мотивовані відповіді по суті порушених питань.
В іншій частині адміністративного позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.