ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 703/2284/19
провадження № 61-17411св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руднічука Дмитра Володимировича, на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2024 року під головуванням судді Биченка І. Я. та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Фетісова Т. Л., Новіков О. М., Карпенко О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
1. В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д), площею 190,1 кв. м, на АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля марки «Ford», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , модель В-МАХ, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .
2. В обґрунтування вимог вказував, що з 14 листопада 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 червня 2016 року.
3. 22 червня 2006 року під час перебування у шлюбі сторони придбали частину вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв. м на АДРЕСА_1 .
4. Право власності на зазначене майно зареєстровано 03 листопада 2006 року за ОСОБА_2 .
5. Крім того, вони придбали автомобіль марки «Ford». Право власності на зазначене майно також зареєстроване за відповідачем.
6. В листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 в добровільному порядку не бажав поділити вказане майно, просила:
- визнати за нею право власності на вбудоване нежитлове приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв. м, за вказаною адресою;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Ford»;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості між частками в майні на суму, в подальшому уточнену, у розмірі 147 532,07 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
7. Смілянський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 15 липня 2021 року, яке Черкаський апеляційний суд постановою від 20 жовтня 2021 року залишив без змін, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнив.
8. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Ford», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , модель В-МАХ, тип хетчбек - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 та право приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д), площею 190,1 кв. м, на АДРЕСА_1 .
9. В задоволенні інших позовних вимог відмовив.
10. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
11. Судові рішення мотивовані тим, що спірне майно є спільною власністю подружжя та придбане за спільні кошти. ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно придбано хоча і в період шлюбу між сторонами, проте виключно за особисті кошти відповідачки від здійснення нею підприємницької діяльності. Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Посилання відповідачки, що отриманий нею дохід від здійснення підприємницької діяльності належить тільки їй, не скасовує імперативні положення статей 60-61 СК України, жодним чином її дохід не може трансформуватись в особисту приватну власність. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що надані відповідачкою документи на підтвердження купівлі спірного нерухомого майна, зокрема, отримання кредиту на 100 000 грн, без надання доказів щодо джерела погашення кредитних зобов`язань, не підтверджують, що спірне майно куплене за особисті кошти відповідачки. Надані нею звіти про суми нарахованої заробітної плати та суми на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду України нарахованих внесків носять суто інформаційних характер у цій справі, підтверджують здійснення відповідачкою підприємницької діяльності з найманими працівниками і ніяк не спростовують вимог позивача.
12. Верховний Суд постановою від 20 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року скасував. Справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
13. Касаційний суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили договір купівлі-продажу комунального майна від 22 червня 2006 року та не дали оцінки тим обставинам, що в матеріалах справи містяться копії платіжних доручень від 15 серпня 2006 року № 56 та від 16 серпня 2006 року № 58 по сплаті підприємцем ОСОБА_2 грошових коштів відповідно у розмірі 1 080 грн та 62 360 грн за приватизацію об`єкта на АДРЕСА_2 за вказаним договором. Суди без встановлення джерела коштів на придбання спірного майна та мети його придбання зробили передчасний висновок про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.
14. Смілянський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 07 червня 2024 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково.
15. У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Ford», моделі «В-МАХ», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 . Визнав за ОСОБА_2 право власності на вбудоване нежитлове приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д), площею 191,1 кв. м, що на АДРЕСА_3 .
16. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості у спільному майні подружжя у розмірі 323 516,50 грн, частину з яких у сумі 277 520 грн - шляхом виплати ОСОБА_1 з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області (платник ОСОБА_2 ).
17. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 41 004,18 грн судових витрат. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 52 934,99 грн.
18. Рішення суду мотивовано тим, що надані ОСОБА_2 до суду звіти про суми нарахованої заробітної плати та суми на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду України нарахованих внесків носять суто інформаційних характер в цій справі, підтверджують здійснення відповідачкою підприємницької діяльності з найманими працівниками і ніяк не стосуються предмета розгляду даної справи. Крім того, сторони в судовому засіданні визнали ту обставину, що грошові кошти в сумі 100 000 грн, сплачені за приватизацію об`єкта на АДРЕСА_2 , є спільними коштами подружжя.
19. У матеріалах справи відсутні докази того, що грошові кошти в сумі 63 360 грн отримані ОСОБА_2 виключно в результаті здійснення та за прибутки, отримані від підприємницької діяльності. Майно фізичної особи-підприємця в силу положень закону та правових висновків Верховного Суду вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Придбання спірного майна за кошти ОСОБА_2 саме як фізичної особи-підприємця, не доведено. Відповідачка належними та допустимими доказами не довела наявність доходів від здійснення підприємницької діяльності, обсяги таких доходів так само, як і не довела факт не використання під час здійснення такої діяльності спільних коштів подружжя.
20. Сторони не домовилися про порядок поділу спільного майна, беручи до уваги, що вбудоване нежитлове приміщення першого поверху та підвалу зареєстровано за ОСОБА_2 та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності, а ОСОБА_1 не заперечував проти виплати йому грошової компенсації за вказану частину нерухомого майна, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на вбудоване нежитлове приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) з компенсацією частки вказаного майна ОСОБА_1 .
21. Черкаський апеляційний суд постановою від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2024 року залишив без змін.
22. Апеляційний суд посилався на те, що кошти на депозитний рахунок суду ОСОБА_2 вносила, виходячи із вартості її частки в автомобілі в сумі 124 750 грн та вартості частки ОСОБА_1 в нежитловому приміщенні в сумі 402 270 грн, відтак різниця вартості майна, яке мало бути їй присуджене, становила 277 520 грн та саме така сума була внесена на депозитний рахунок суду.
23. Сторони у справі не ставили перед судом питання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення можливості та порядку (способу) фактичного поділу спірного вбудованого нежитлового приміщення між співвласниками з дотриманням засад рівності їх часток. Відтак у суду першої інстанції при вирішенні спору не було підстав для висновків про існуючий спосіб фактичного поділу спірного приміщення між співвласниками.
24. Суд виходив із необхідності дотримання засади рівності часток подружжя для чого з того з подружжя кому у власність виділено майно меншої вартості необхідно стягнути грошову компенсацію на користь іншого члена подружжя.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
25. У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Руднічук Д. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення в частині часткового задоволення позовної вимоги про визнання за ним права приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д), площею 190,1 кв. м, скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовної вимоги в повному обсязі.
26. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
27. Представник заявника зазначає, що: суди попередніх інстанцій застосували норми частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України, частин першої, другої статті 364, статті 365 ЦК України без врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 752/1334/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 405/6250/15-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 758/5029/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 466/6554/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 760/1505/16, від 10 липня 2019 року у справі № 357/253/17, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 07 квітня 2021 року у справі 
№ 757/64512/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, від 18 січня 2017 року у справі 
№ 6-2565цс16, від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16; відсутній висновок Верховного Суду щодо того чи слід вважати нежитлові приміщення, які належать до спільної сумісної власності при їх поділі подружжям, в разі відсутності у суду відповідних даних стосовно можливості поділу або виділу частки з цього об`єкта нерухомого майна, неподільним майном, а також чи відповідає вимогам частини п`ятої статті 71 СК України внесення на депозитний рахунок суду коштів у розмірі меншому ніж вартість частки спільного майна, що підлягає компенсації.
28. Сторони фактично не вчинили передбачені частиною п`ятою статті 71 СК України дії, а саме ОСОБА_1 не погоджувався на присудження йому судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, а ОСОБА_2 не сплатила половину вартості цього майна на депозитний рахунок, перерахувавши лише частину коштів, а тому суди мали застосувати положення частини п`ятої статті 71 СК України та визнати ідеальні частки подружжя в спірному майні без його реального поділу і залишення майна в їх спільній частковій власності. ОСОБА_1 заперечував проти отримання ним грошової компенсації в судовому засіданні.
29. Крім того, вбудовані нежитлові приміщення першого поверху та підвалу неможливо віднести до неподільних речей, без проведення відповідної судової будівельно-технічної експертизи, яку слід провести в обов`язковому порядку для визначення можливості реального поділу майна між подружжям. Суди за відсутності достовірних даних про неможливість поділу спірного нерухомого майна безпідставно визнали право власності на це майно за відповідачкою. 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
30. У березні 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Чорноіваненка Д. О., до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
31. Зазначає, що залишення спірного майна у спільній частковій власності сторін не відповідає принципу ефективності судочинства, оскільки неминуче призведе до нових судових процесів. При цьому, ОСОБА_1 вже звернувся до суду з позовом про виділ частки в натурі (справа № 703/3655/21).
32. Мета придбання спірного майна була не в інтересах сім`ї, а з метою здійснення підприємницької діяльності. ОСОБА_1 не здійснює таку діяльність. ОСОБА_2 наразі використовує майно для своєї підприємницької діяльності, тому майно повинно бути присуджене їй у відповідності до приписів частин третьої та четвертої статті 71 СК України.
33. Верховний Суд висловив правову позицію про те, що у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується у право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна у разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.
Рух справи в суді касаційної інстанції
34. Верховний Суд ухвалою від 05 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.
35. 21 лютого 2025 року цивільна справа № 703/2284/19 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
36.  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 листопада 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 червня 2016 року.
37. 22 червня 2006 року Фонд державного майна в м. Сміла в особі начальника ОСОБА_3 та приватний підприємець ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу літ. А п/д, площею 190,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
38. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 травня 2019 року ОСОБА_2 є власником частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, площею 190,1 кв. м, за вказаною адресою. Вартість цього об`єкта складає 855 433 грн.
39. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Ford», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , модель В-МАХ, тип 
хетчбек-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .
40. На момент розгляду справи в суді першої інстанції автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_1 , що сторонами не заперечувалось.
41. З висновку автотоварознавчого дослідження від 26 лютого 2024 року № 31, наданого ОСОБА_2 , вбачається, що середня ринкова ціна зазначеного автомобіля, станом на 04 березня 2024 року, складає 322 050 грн.
42.  ОСОБА_1 надав звіт про оцінку транспортного засобу, згідно якого середня ринкова вартість колісно-транспортного засобу, станом на 28 лютого 2024 року, становить 208 400 грн.
Позиція Верховного Суду 
43. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
44. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
45. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
46. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
47. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
48. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
49. Заявник оскаржує судові рішення в частині часткового задоволення позовної вимоги про визнання за ним права приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д), площею 190,1 кв. м, тому Верховний Суд в іншій частині судові рішення не переглядає.
50. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
51. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
52. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
53. Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
54. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
55. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
56. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
57. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
58. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
59. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
60. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
61. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
62. У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
63. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).
64. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
65. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
66. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
67. Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.
68. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
69. Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).
70. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).
71. У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
72. У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
73. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
74. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
75. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
76. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
77. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що сторони під час перебування у шлюбі та за спільні кошти набули у власність частину вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв. м, за вказаною адресою та автомобіль «Ford», 2013 року випуску, дійшов правильного висновку, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними відповідно до рівності часток кожного із подружжя.
78. Визначений судом спосіб поділу майна відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки у результаті його поділу кожен із колишнього подружжя одержує окреме майно. При цьому, оскільки частка ОСОБА_2 є більшою, тому суди, одночасно з проведеним поділом правильно стягнули з неї на користь ОСОБА_1 зазначену суму грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя.
79. Безпідставним є доводи касаційної скарги про те, що сторони фактично не вчинили передбачені частиною п`ятою статті 71 СК України дії, а саме ОСОБА_1 не погоджувався на присудження йому судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, а ОСОБА_2 не сплатила половину вартості цього майна на депозитний рахунок, перерахувавши лише частину коштів, а тому суди мали застосувати положення частини п`ятої статті 71 СК України та визнати ідеальні частки подружжя в спірному майні без його реального поділу і залишення майна в їх спільній частковій власності.
80. Визнання право власності за кожним з подружжя на окреме майно з певною компенсацією, є найбільш прийнятним у цьому випадку, так як суд вирішив спір по суті і забезпечив кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним майном.
81. Вирішення спору про поділ майна у зазначений спосіб узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
82. Разом з тим, на момент подання зустрічного позову та сплати половини вартості спірного майна на депозитний рахунок, в матеріалах справи були тільки відомості щодо оцінки вбудованого нежитлового приміщення, в яких зазначена вартість у розмірі 804 540 грн. Отже, позивач сплатила кошти за частку іншого учасника справи у спільному майні на депозитний рахунок суду саме у розмірі, чинному на час проведення відповідної оплати. При цьому, суд першої інстанції, дотримуючись приписів законодавства щодо рівності часток співвласників при поділі спільного майна подружжя, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості у спільному майні подружжя у розмірі 323 516,50 грн.
83. В касаційній скарзі заявник посилається на те, що вбудовані нежитлові приміщення першого поверху та підвалу неможливо віднести до неподільних речей, без проведення відповідної судової будівельно-технічної експертизи, яку слід провести в обов`язковому порядку для визначення можливості реального поділу майна між подружжям. Суди за відсутності достовірних даних про неможливість поділу спірного нерухомого майна безпідставно визнали право власності на це майно за відповідачкою.
84. В цій справі сторони у справі не ставили перед судом питання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення можливості та порядку (способу) фактичного поділу спірного вбудованого нежитлового приміщення між співвласниками з дотриманням засад рівності їх часток. Отже, сторони не надали суду першої інстанції доказів щодо можливого фактичного поділу між співвласниками спірного нежитлового приміщення. При цьому, зазначене приміщення використовується ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності.
85. Таким чином, суди попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених обставин у цій справі та наданих доказів сторонами, правильно дійшли висновку про визнання права власності на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_2 , визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_1 та стягнення компенсації на його користь, оскільки йому у власність виділено майно меншої вартості.
86. Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України, частин першої, другої статті 364, статті 365 ЦК України без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 752/1334/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 405/6250/15-ц, від 03 грудня 2018 року у справі 
№ 758/5029/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 466/6554/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 760/1505/16, від 10 липня 2019 року у справі № 357/253/17, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 07 квітня 2021 року у справі 
№ 757/64512/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, від 18 січня 2017 року у справі 
№ 6-2565цс16, від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
87. Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 є необґрунтованими, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються з вказаними висновками, викладеними у цій постанові.
88. Представник заявника в касаційній скарзі посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо того чи слід вважати нежитлові приміщення, які належать до спільної сумісної власності при їх поділі подружжям, в разі відсутності у суду відповідних даних стосовно можливості поділу або виділу частки з цього об`єкта нерухомого майна, неподільним майном, а також чи відповідає вимогам частини п`ятої статті 71 СК України внесення на депозитний рахунок суду коштів у розмірі меншому ніж вартість частки спільного майна, що підлягає компенсації.
89. Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
90. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
91. Вказані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.
92. У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.
93. Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо зазначеного заявником питання у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу, а заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
94. Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
95. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
96. З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат 
97. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
98. Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руднічука Дмитра Володимировича, залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року в частині поділу вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д), площею 191,1 кв. м, що на АДРЕСА_3 , залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров