ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6720/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.

за участю секретаря судового засідання: Кравчук О. І.,
та представників
позивача - Неміріч І. І. (в режимі відеоконференції),
відповідача - Субота О. В.,
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог 
щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явився, 
на стороні відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіа Оіл"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026
у справі № 910/6720/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіа Оіл"
до Міністерства юстиції України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: державний реєстратор Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Чуйко Ганна Георгіївна
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державне підприємство Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "МАСМА"

про визнання протиправним та скасування наказу,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіа Оіл" (далі -  ТОВ "Авіа Оіл"; позивач) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Міністерство юстиції України; Міністерство; Мін`юст; відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 05.06.2024 № 1694/5 "Про задоволення скарги". 
Позовні вимоги ТОВ "Авіа Оіл" мотивувало тим, що воно є власником нерухомого майна загальною площею 486,9 кв.м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Малинська, буд. 4, що підтверджується договором купівлі-продажу основних засобів від 01.08.2015 № 2015-0608 та видатковою накладною від 01.08.2015 № ЛНА-000001, на підставі яких державним реєстратором Чуйко Ганною Георгіївною (далі - державний реєстратор Чуйко Г. Г.; третя особа-1) прийнято рішення про державну реєстрацію від 29.07.2019 № 47993895. Державне підприємство Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "МАСМА" (далі - ДП "МАСМА"; третя особа-2) звернулося до Міністерства зі скаргою від 30.04.2024, в якій просило, зокрема, скасувати рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. про державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47993895 про державну реєстрацію права власності від 29.07.2019 за ТОВ "Авіа Оіл" на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Малинська, буд. 4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1882408380000). Наказом Міністерства від 05.06.2024 № 1694/5 скаргу ДП "МАСМА" від 30.04.2024 задоволено; визнано прийнятим із порушенням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та вирішено анулювати рішення від 29.07.2019 № 47993895, від 26.09.2019 № 48883493 державного реєстратора Чуйко Г. Г. Міністерство не повідомляло ТОВ "Авіа Оіл" про розгляд скарги, а про результати її розгляду позивач дізнався після скасування державної реєстрації. 
За доводами позивача: скаргу до Міністерства було подано з порушенням двомісячного строку, що є підставою для відмови у її задоволенні; висновок комісії, на якому ґрунтується протиправний наказ, містить підставу звернення скаржника зі скаргою: "знаходження об`єкта на балансі"; водночас визначення терміну "на балансі" чинним законодавством не передбачено, а права власності скаржника не встановлено; позивач має всі наявні правовстановлюючі документи та був повноправним власником відповідного майна до дня протиправного скасування відповідної державної реєстрації. 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.09.2025 (суддя - С. М. Мудрий) позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства від 05.06.2024 № 1694/5 "Про задоволення скарги". Здійснено розподіл судових витрат. 
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 (головуючий суддя - А. М. Демидова, судді - С. В. Владимиренко, І. П. Ходаківська) скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 09.09.2025 і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "Авіа Оіл" відмовлено. 
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юкойл" (далі - ТОВ "Юкойл" (продавець) і ТОВ "Авіа Оіл" (покупець) було укладено договір № 2015-0608 купівлі-продажу основних засобів, за умовами якого продавець продає, а покупець - купує основні засоби: ангар металевий загальною площею 499,4 кв.м, вартістю 51 016,80 грн. 
Згідно з п. 5 договору передача основних засобів у власність покупця здійснюється у момент підписання договору та видаткової накладної.
01.08.2015 між ТОВ "Юкойл" і ТОВ "Авіа Оіл" було підписано та скріплено печатками товариств видаткову накладну № ЛНА-000001, за якою продавець передав покупцю ангар металевий загальною площею 499,4 кв.м.
23.07.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Проектний Дім" (далі - ТОВ "Проектний Дім") (на замовлення ТОВ "Авіа Оіл") було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (нежитлова будівля), розташований за адресою: м. Київ, вул. Малинська, буд. 4 (інвентаризаційна справа 1521). 
Відповідно до вказаного документа та довідок ТОВ "Проектний дім" від 23.07.2019 № 01, № 02 (за результатами технічної інвентаризації, проведеної 23.07.2019) площа вищезазначеного нежитлового приміщення літ. Ф становить 486,9 кв.м, рік побудови - 1989. 
29.07.2019 державним реєстратором Чуйко Г. Г. проведено державну реєстрацію права приватної власності за ТОВ "Авіа Оіл" на нежитлову будівлю літ. Ф загальною площею 486,6 кв.м, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Малинська, буд. 4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1882408380000). Індексний номер рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) 47993895 від 29.07.2019. 
ДП "МАСМА" звернулося до Міністерства зі скаргою від 30.04.2024 (зареєстрована Міністерством 01.05.2024 № СК-2532-24), в якій просило: скасувати рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. про державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47993895 про державну реєстрацію права власності від 29.07.2019 за ТОВ "Авіа Оіл" на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Малинська, буд. 4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1882408380000); скасувати рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. про державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 48883493 про державну реєстрацію права власності від 26.09.2019 за ПрАТ "ПАС і КО" на нежитлові будинки, розташовані за адресою: м. Київ, просп. Палладіна Академіка, 46 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1923740680000).
Згідно з висновком центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 23.05.2024 рекомендовано скаргу ДП "МАСМА" від 30.04.2024 задовольнити, визнати прийнятим з порушенням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та анулювати рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. від 29.07.2019 № 47993895, від 26.09.2019 № 48883493.
Наказом Міністерства юстиції України від 05.06.2024 № 1694/5 скаргу ДП "МАСМА" від 30.04.2024 задоволено; визнано прийнятими з порушенням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і вирішено анулювати рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. від 29.07.2019 № 47993895, від 26.09.2019 № 48883493. Виконання наказу покладено на Офіс протидії рейдерства. 
Предметом цього спору є визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 05.06.2024 № 1694/5 "Про задоволення скарги".
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ДП "МАСМА" пропущено строк, визначений ч. 3 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", на подання відповідної скарги та наявності обставин для залишення скарги ДП "МАСМА" відповідачем без розгляду по суті. Суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки відповідач прийняв рішення по суті вказаної скарги, то ним було порушено норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний господарський суд виходив з того, що наказ від 05.06.2024 № 1694/5 (щодо реєстраційної дії від 26.09.2019 № 48883493 щодо ПрАТ "ПАС і КО") не порушує права позивача, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Щодо оскарження наказу (в частині реєстраційної дії від 29.07.2019 № 47993895), то апеляційний господарський суд відмовив у цій частині з підстав помилковості визначення позивачем складу сторін у цій справі, зокрема, відповідача. 
Не погоджуючись із ухваленою у справі постановою апеляційного господарського суду від 20.01.2026, ТОВ "Авіа Оіл" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення Господарського суду м. Києва від 09.09.2025 залишити без змін.
У касаційній скарзі скаржник посилається на п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме: 
- п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржувану постанову без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладеного в постановах від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18. Скаржник посилається також на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20, від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21 та інших;
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування ст. 45 ГПК України в частині визначення відповідачів у спорах про оскарження наказів Мін`юсту, якщо таке рішення (наказ) винесені на користь особи, за якою ніколи не було зареєстровано аналогічне право на об`єкт нерухомого майна, яке мав позивач до винесення такого рішення Мін`юстом. 
У касаційній скарзі ТОВ "Авіа Оіл" зазначає також те, що: суд апеляційної інстанції неправильно застосував п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 Господарського кодексу України до цих правовідносин; апеляційний господарський суд безпідставно застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22, які не є релевантними справі, яка переглядається; апеляційний господарський суд залишив поза увагою те, що ДП "МАСМА" пропущено двомісячний строк для подання скарги згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому скарга повинна була бути залишена без розгляду по суті і, що скаржником не було доведено наявність права власності на оскаржуваний об`єкт нерухомості, а отже, підстави для подання скарги і прийняття її до розгляду відповідачем були також відсутні; порушення порядку розгляду відповідної скарги. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Авіа Оіл" на вказане судове рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 12.05.2026.
08.05.2026 до Верховного Суду від Міністерства юстиції України надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останнє просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову апеляційного господарського суду залишити без змін з підстав, наведених в цьому відзиві. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників позивача і відповідача, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Гл. 4 розд. I ГПК України визначає учасників судового процесу. Так, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (ч. 3 ст. 45 ГПК України). Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (ч. 4 ст. 45 ГПК України). Треті особи - це учасники справи, які не є суб`єктом спору і вступають у розпочатий між сторонами процес від свого імені і для захисту власних інтересів, оскільки рішення суду у спорі між сторонами може вплинути на їхні права або інтереси в майбутньому.
Усталеними у судовій практиці є такі висновки: визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Водночас належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у п. 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18, у п. 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, у п. 37 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17 висновує, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.ч. 1, 2 ст. 48 ГПК України). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. 
У постанові від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22 Великою Палатою Верховного Суду було сформульовано висновки щодо застосування ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також ст. 48 ГПК України (у спорі про визнання протиправним і скасування наказу Міністерства юстиції України, яким було скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права позивача на нерухоме майно). Колегія суддів вважає, що висловлені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/2546/22 висновки підлягають урахуванню при перегляді справи № 910/6720/25 в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі № 910/2546/22 зазначила таке: "спір у цій справі виник щодо речових прав на земельні ділянки, а сторонами цього спору є позивачі, які посилаються на безпідставне скасування наказом належних їм прав оренди та суборенди земельних ділянок, і ТОВ "Агро-Лан", яке ініціювало вказане скасування, оскільки вважає, що право суборенди спірної землі належить йому.  Відтак відповідачем у цій справі за вимогами ТОВ "Герман-Агро" і ТОВ "Еконива", спрямованими на введення їх у володіння речовими правами оренди та суборенди, є ТОВ "Агро-Лан", право суборенди якого оспорюється, а не сам лише Мін`юст, з яким у позивачів немає спору про речові права. Наведеного суди попередніх інстанцій помилково не врахували і зосередились у своїх рішення на оцінці аргументів позивачів щодо стверджуваних порушень, які допустив Мін`юсту під час розгляду скарги та ухвалення наказу. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Позивачі правом залучити ТОВ "Агро-Лан" співвідповідачем відповідно до ст. 48 ГПК України не скористались та послідовно наполягали на необхідності задоволення їх вимог самим лише Мін`юстом, з яким у них немає спору про речові права на земельні ділянки. За усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Оскільки Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, а також немає визначених процесуальним законом підстав для залучення ТОВ "Агро-Лан" співвідповідачем, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у позові необхідно відмовити з цих підстав. З урахуванням наведених вище мотивів відмови в задоволенні позову Велика Палата Верховного Суду не надає оцінки іншим доводам касаційних скарг позивачів".
При цьому з аналізу вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22 убачається, що Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновку про необхідність відмовляти в задоволенні позову про скасування наказу Міністерства, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у випадку визначення Міністерства як єдиного відповідача, позаяк належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, від 27.11.2019 у справі № 815/1915/18, від 12.02.2020 у справі № 1840/3241/18, від 17.02.2021 у справі № 821/669/17 та постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 757/34482/19-ц, від 03.03.2021 у справі № 707/477/20, від 31.08.2022 у справі № 592/4422/20, від 31.05.2022 у справі № 727/842/20, від 19.10.2022 у справі № 369/757/20, від 07.12.2022 у справі № 607/10025/20, від 10.05.2023 у справі № 640/9468/20, від 14.06.2023 у справі № 815/1446/18, від 05.07.2023 у справі № 757/53069/21-ц.
Верховний Суд також неодноразово зазначав таке:
- за принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача/співвідповідача до участі у справі. Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог. Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21). У справах за позовом про скасування наказу Міністерства про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за позивачем речових прав, в яких вирішується доля майнових прав та інтересів особи, за результатами розгляду скарги якої було прийнято зазначений наказ, враховуючи правову природу спірних відносин, саме до цієї особи мають бути звернуті матеріально-правові вимоги позивача, які здатні ефективно захистити порушені, на його думку, речові права на майно. Натомість Міністерство не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, оскільки з ним у позивача відсутній спір про речові права на майно. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Виникнення спірних правовідносин у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, зумовлено незгодою Київської міської державної адміністрації (КМДА) з наказами Міністерства, якими, на її переконання, безпідставно скасовано рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію за позивачем (КМДА) права власності на спірні земельні ділянки. Тобто позовні вимоги у справі заявлено для захисту речового права позивача на землю, яке, за його (КМДА) твердженнями, порушено спірними наказами. Суди попередніх інстанцій встановили, що Міністерство ухвалило накази за результатами розгляду скарг Київської обласної військової адміністрації (КОВА), яка обґрунтувала їх тим, що наявність зареєстрованого права власності на спірні земельні ділянки за КМДА та права постійного користування за Службою автомобільних доріг у Київській області порушує права КОВА як дійсного розпорядника таких земельних ділянок. КМДА у цій справі посилалася на безпідставне скасування наказами відповідача зареєстрованого за ним права власності на земельні ділянки, а КОВА, у свою чергу, ініціювала вказане скасування, стверджуючи, що саме вона є розпорядником таких земельних ділянок. Звідси, у тому числі, й до цієї особи мають бути звернуті матеріально-правові вимоги позивача, тобто відповідачем (відповідачами) у цій справі за вимогами КМДА є не саме лише Міністерство, з яким у позивача немає спору про речове право. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Позивач правом залучити співвідповідачем КОВА відповідно до ст. 48 ГПК України у наведеному випадку не скористався; вимоги позивача звернуті виключно лише до Міністерства, з яким у нього немає спору щодо речових прав на спірні земельні ділянки. За усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, від 18.12.2024 у справі № 907/825/22). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17). Оскільки Міністерство юстиції України не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, а також немає визначених процесуальним законом підстав для залучення КОВА співвідповідачем, Верховний Суд дійшов висновку про те, що у позові необхідно відмовити саме з цих підстав (див. постанову Верховного Суду від 11.11.2025 у справі № 910/18109/23);
- як убачається з матеріалів цієї справи, при поданні до Мін`юсту скарги музей обґрунтовував порушення своїх прав у тому числі обставиною належності йому на праві власності зареєстрованих за ТОВ "Манеж Холл" будівель, зазначаючи, що такі будівлі є частиною цілісного майнового комплексу музею. Тобто музей шляхом подання скарги ініціював скасування державної реєстрації права власності позивача на спірне майно, оскільки вважає, що право власності на частину цього майна належить музею, відтак, спір про речові права на об`єкти нерухомості виник між ТОВ "Манеж Холл" та музеєм, а не між ТОВ "Манеж Холл" і Мін`юстом. У зв`язку з цим Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів і підстав позову, оскільки у позивача відсутній спір про речове право з Мін`юстом (схожий за змістом висновок викладено в п. 9.47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22) (див. постанову Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 910/15965/23); 
- Верховний Суд наголошує також на відсутності підстав для скасування наказу № 2769/5 в усіх інших його частинах (крім п. 2) з тих мотивів, що Міськрада не обґрунтувала порушення своїх майнових прав у частинах, що стосуються безпосередньо прав та обов`язків державного реєстратора Коваль А. В., Офісу протидії рейдерству та Державного підприємства "Національні інформаційні системи", зокрема, п.п. 3-5 оспорюваного наказу, якими Міністерство застосувало до реєстратора такий захід відповідальності, як тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (строком на 2 місяці), та поклало виконання цього наказу на Офіс протидії рейдерству та Державне підприємство "Національні інформаційні системи" (див. п. 36 постанови Верховного Суду від 11.11.2025 у справі № 911/2874/21);
- відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову (див. п. 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17).
Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність". Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають будуть застосовано судами у подібних правовідносинах.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу "правової визначеності", що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб. 
Здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи документів відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, апеляційний господарський суд установив, що у справі, що переглядається, ТОВ "Авіа Оіл" оспорює наказ Міністерства юстиції України, зазначаючи, що воно правомірно набуло право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Київ, вул. Малинська, 4, у той час як ДП "МАСМА" вважає себе власником єдиного майнового комплексу, розташованого за вказаною адресою. Встановивши вказане, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22, а також керуючись принципом "правової визначеності", суд апеляційної інстанції на відміну від суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цій справі незалежно від доводів та підстав позову, оскільки воно не оспорює речове право позивача на відповідне майно, а визначених процесуальним законом підстав для залучення ДП "МАСМА", яке шляхом подання скарги ініціювало скасування державної реєстрації права власності позивача на спірне майно, як співвідповідача немає. Отже, апеляційний господарський суд підставно відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на незалучення позивачем у порядку ст. 48 ГПК України належного співвідповідача, яким у цьому разі є ДП "МАСМА" (щодо оскарження наказу МЮУ в частині скасування реєстраційної дії від 29.07.2019 № 47993895). Апеляційний господарський суд також встановивши, що позивач не обґрунтував, яким чином наказ Мін`юсту (в частині визнання прийнятим з порушенням приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та анулювання рішення від 26.09.2019 № 48883493 державного реєстратора Чуйко Г. Г. щодо реєстрації права власності за ПрАТ "ПАС і КО") порушує його (позивача) права, обґрунтовано відмовив і у цій частині з цих підстав. Ці висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у подібних правовідносинах.
Водночас як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
У постанові від 03.09.2024 у справі № 910/14049/23 Верховний Суд дійшов висновку, що крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Щодо вказаної підстави касаційного оскарження - п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, то необхідно зазначити, що касаційна скарга не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно скаржнику в межах конкретної справи. Касаційна скарга в цій частині за своїм змістом фактично зводиться до незгоди зі висновками суду апеляційної інстанції і переоцінки документів у справі. Зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд не формує висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у цьому випадку. 
Зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів визнає недоведеною наведену скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Щодо посилання скаржника на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України і постанови Верховного Суду, то необхідно зазначити таке. 
Законодавець у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначила про те, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див., зокрема, ухвалу Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 274/1477/20). Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема, підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника. 
Надавши оцінку висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник, колегія суддів зазначає таке. 
Щодо посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, то необхідно зазначити, що у ній предметом спору є: визнання протиправними дій правління НБУ щодо прийняття постанови від 31.03.2016 № 219 "Про звернення стягнення на цінні папери, передані Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" у заставу Національному банку України"; скасування постанови правління НБУ від 31.03.2016 № 219 "Про звернення стягнення на цінні папери, передані Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" у заставу Національному банку України"; зобов`язання НБУ повернути на рахунок ПАТ "ВіЕйБі Банк" у цінних паперах непогашені цінні папери, а саме: державні облігації UA4000172271 у кількості 92 038 шт., державні облігації UA4000185557 у кількості 23 082 шт., державні облігації UA4000186159 у кількості 153 047 шт. У цій справі на обґрунтування позовних вимог позивач посилався на таке: відповідач не мав права на безспірне списання та безспірне відчуження майна, що перебувало в заставі (цінні папери), бо відповідно до ч. 4 ст. 73 Закону України "Про Національний банк України" вказане право відповідача не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних; відповідач усупереч нормам ст.ст. 24, 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" не повідомив позивача про намір звернути стягнення, не надіслав повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та не зареєстрував у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет обтяження; відповідач не відшкодував третій особі витрати у розмірі 0,05 % від суми реалізації, чим порушив норми спеціального законодавства, а саме Порядку здійснення та розрахунку витрат Фонду на утримання та продаж заставленого майна; перелік документів, на підставі яких здійснюються безумовні операції, є вичерпним, а тому безумовне списання відповідачем цінних паперів з рахунку позивача є неправомірним; строк дії звіту про оцінку цінних паперів станом на дату звернення стягнення закінчився; п. 4 оскаржуваної постанови правління НБУ суперечить нормам ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою встановлено черговість задоволення вимог кредиторів; відповідно до спірних кредитних договорів та договорів застави відповідач мав право залишити у своїй власності цінні папери виключно за умови, що цінні папери не були продані третім особам, а відтак відповідач мав прийняти постанову щодо звернення стягнення на заставні цінні папери шляхом їх продажу відповідно до вимог чинного законодавства, договірних умов та за рахунок отриманих від продажу коштів задовольнити свої вимоги, або звертати стягнення в судовому порядку. 
У справі № 916/1415/19 предметом спору є визнання припиненими з 22.08.2016, укладених між ПАТ "Банк "Петрокоммерц-Україна" і ТОВ "Свікон" договорів іпотеки, а у справі № 910/2861/18 - зобов`язання виконати п. 5.2.3 інвестиційного договору на реалізацію проєкта будівництва на земельній ділянці, а саме: передати Київському національному лінгвістичному університету 2 500 кв.м загальної площі студентського гуртожитку шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту в редакції, запропонованій позивачем; визнання за Університетом права власності на гуртожиток, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 909520080361, загальною площею 1 212,8 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 5; визнання за Університетом права власності на гуртожиток (секція 4, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 897320480000 загальною площею 722,6 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4; визнання за Університетом права власності на частку розміром 7885/10000 об`єкта нерухомого майна, а саме гуртожитку (секція 6, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 909557380361 загальною площею 716 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 6.
Отже, вбачається, що у наведених скаржником справах Верховним Судом не переглядався спір, який стосувався наказу МЮУ, як у справі, яка переглядається № 910/6720/25. Судові рішення у цих справах ухвалювались за інших фактичних обставин, встановлених судами у цих справах. 
Щодо посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20, від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21, то Верховний Суд зазначає, що фактично скаржник у касаційній скарзі лише цитує загальні висновки Верховного Суду і не обґрунтовує та не конкретизує в чому полягає невідповідність висновків суду апеляційної інстанції цим висновкам Верховного Суду. Відповідні посилання скаржника носять суто декларативний характер і не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права у справі, в якій подано касаційну скаргу. 
З огляду на вищевикладене, Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у постанові апеляційного господарського суду, що оскаржується, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі. Ці висновки не є різними, а зроблені судами з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) застосовувались норми матеріального і процесуального права, а також було прийнято відповідні судові рішення. Верховний Суд зазначає і те, що посилаючись на вказані у касаційній скарзі постанови, скаржник залишає поза увагою те, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого скаржником у цьому випадку не було доведено.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції було підставно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22 (у спорі про визнання протиправним і скасування наказу Міністерства юстиції України), а доводи касаційної скарги про їх нерелевантність цій справі є безпідставними. 
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави. 
Решта доводів в касаційній скарзі фактично зводяться лише до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Законодавець у ч. 1 ст. 236 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду, ухвалену відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіа Оіл" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі № 910/6720/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.