ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 травня 2026 року	Справа №640/15164/20 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470), Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А, м. Київ, 02152, код ЄДРПОУ 42552598) про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

06.07.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо неприйняття заяви ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправними дії Державної міграційної служби України щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку та строки установлені Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачем-2 протиправно не прийнято та не зареєстровано його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками письмового звернення позивача до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області із заявою-анкетою йому надано відповідь у порядку розгляду звернень громадян. На думку позивача, зазначене свідчить про протиправні дії відповідача-2, які полягають у не здійсненні прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та не ухваленні відповідного рішення згідно з приписами чинного законодавства України. Також посилається на протиправність дій відповідача-1 щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
07.07.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до абз.1, 4 п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276,статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
19.02.2025 зазначена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на супровідному листі, та за результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями остання передана для розгляду судді Рищенку А.Ю.
Ухвалою суду від 24.02.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу №640/15164/20 та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
30.07.2020 від представника відповідача-2 надійшов відзив на адміністративний позов, в якому останній заперечував проти задоволення позовної заяви. Свою позицію мотивував тим, що За результатами розгляду матеріалів звернення позивача, встановлено наступне: 13.02.2020 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області листом ДМС України від 10.02.2020 № 8.5-625/8-20 надійшло звернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) який перебуваючи в Державній установі “Київський слідчий ізолятор” виявив намір звернутися із заявою. 10.02.2020 до канцелярії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області супровідним листом Державної установи “Київський слідчий ізолятор” від 04.02.2020 № 677 надійшло друге звернення позивача. У своїх зверненнях позивач вказав, що є особою без громадянства. При цьому, відповідно до копій документів (свідоцтво про шлюб, довідка № Б1-153074-ф/л від 23.09.2019 про реєстрацію місця проживання, перебування фізичної особи на території м. Одеса), виданих на установчі данні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були додані до звернення, останній є громадянином держави Ізраїль. Згідно перекладу копії свідоцтва про народження ДИЗ НОМЕР_2 в якому вказано інші установчі данні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження Узбецька РСР, місце реєстрації: Відділ РАГС Багішамальського райвиконкому м. Самарканд, виданого 06.05.1989. Також позивачем надано до позовних матеріалів копію паспорту громадянина держави Ізраїль, № НОМЕР_3 офіційний переклад українською мовою відсутній та копію посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 на установчі данні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином держави Ізраїль. 25.05.2020 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло клопотання щодо долучення наданих документів до матеріалів звернення за № 20/05-3 адвоката позивача Назаренко Е.О., а саме копію протоколу затримання особи від 16.10.2019, копію листа Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва № IP/11999/19/С83/31413/G8/R1/1 від 17.10.2019, копія витягу з бази даних Міжнародної організації кримінальною поліції - інтерпол, яке було розглянуто, відповідні документи долучено до матеріалів звернення ОСОБА_2 . Вищезазначене клопотання було розглянуто ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та за результатом розгляду адвокату заявника надано відповідь від 24.06.2020 № 8010.7-25324/80.2-20 відповідно до якої повідомлено наступне. Під час звернень до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області заявник зазначив, що є особою без громадянства з установчими даними: ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, відповідно до поданої Вами копії протоколу затримання, затриманим є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документований паспортом громадянина Ізраїлю № НОМЕР_3 , виданим 14.06.2018 та посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 , виданою 13.08.2019. Ураховуючи викладене, повідомлено, що вказаній особі необхідно привести заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідність до наявних документів, що посвідчують його особу або надати пояснення щодо наявних розбіжностей в установчих даних та даті народження. Додатково повідомлено, що у разі усунення вищевказаних недоліків, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Мані ОСОБА_7 ( ОСОБА_4 ) буде розглянута у встановленому законодавством порядку. Також ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області інформовано адвоката заявника, що у зв`язку з карантинними обмеженнями, що діють по всій території України, прийом заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особами, які перебувають в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах ДКВС України, обмежено, ураховуючи вимоги наказу Державної установи “Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України”, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 12.03.2020 № 57-ОД/8/ОД-20 (із змінами). Заява, позивача до розгляду не була прийнята та розглядалась у порядку Закону України “Про звернення громадян” у зв`язку з неможливістю ідентифікації особи позивача та здійснення заходів, передбачених Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. Зважаючи на викладене, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
04.08.2020 від представника відповідача-1 надійшов відзив на адміністративний позов, в якому останній заперечував проти задоволення позовної заяви. Зміст вказаного відзиву є аналогічним відзиву відповідача-2.
18.03.2025 від представника позивача-1 надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що згідно відповіді Київської обласної прокуратури вх. №7922/1/8010-25 від 11.03.2025 на запит ЦМУ ДМС у м. Києві та Київські №8010.7-3-10728/80.1-25 від 07.03.2025, Київською обласною прокуратурою проводилась екстрадиційна перевірка стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (він же громадянин Ізраїлю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якого розшукували компетентні органи Сполучених Штатів Америки для притягнення до кримінальної відповідальності. За результатами проведеної перевірки 03.01.2020 центральним органом прийнято рішення про видачу особи (екстрадицію), а саме громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Сполучених Штатів Америки для притягнення до кримінальної відповідальності. На виконання вказаного рішення 02.10.2020 ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , передано компетентним органам Сполучених Штатів Америки з метою подальшого притягнення до кримінальної відповідальності.
Дослідивши матеріали, справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ), перебуваючи у ДУ “Київський слідчий ізолятор”, звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявами від 22.01.2020 року та 03.02.2020 року щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Листом Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 8010.7-12960/80.2-20 від 10.03.2020 року повідомлено, що заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС до розгляду не прийнято, оскільки під час звернення заявником зазначено, що він є особою без громадянства, при цьому відповідно до копій документів, виданих на установчі дані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які додані особою до його звернення, останній є громадянином держави Ізраїль. Враховуючи викладене, неможливо ідентифікувати особу та здійснити заходи, передбачені Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” та необхідно надати документи, які посвідчують особу.
Вважаючи такі дії Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС протиправними, представником позивача подано до Державної міграційної служби України скаргу на дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області.
За результатами розгляду скарги, Державною міграційною службою України надано відповідь №8.5-4575/2-20 від 22.06.2020 року, в якій зазначено, зокрема, наступне:
“ 13.02.2020 року до ЦМУ ДМС листом ДМС від 10,02.2020 року надійшло звернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), який перебуваючи в Державній установі “Київський слідчий ізолятор” виявив намір звернутись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
10.02.2020 року до канцелярії ЦМУ ДМС супровідним листом Державної установи “Київський слідчий ізолятор” від 04.02.2020 року №677 надійшло ідентичне звернення.
Водночас ОСОБА_5 (він же ОСОБА_9 ) у своїх зверненнях вказав, що є особою без громадянства. При цьому, відповідно до копій документів (свідоцтво про шлюб, довідка № Б1-153074-ф/л від 23.09.2019 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси), виданих на установчі дані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які додані особою до його звернення, вказано, що останній є громадянином держави Ізраїль.
Ураховуючи викладене, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС до розгляду не прийнята у зв`язку з неможливістю його ідентифікації та прийняття рішення, відповідно до ст. 5 Закону. Листом ЦМУ ДМС від 10.03.2020 року №8010.7-12960.2-20 вказаній особі надано відповідь у порядку Закону України “Про звернення громадян” та рекомендовано надати документи, які посвідчують його особу з метою подальшого звернення за захистом в України в установленому порядку”.
Вважаючи протиправними дії відповідача-1 щодо неприйняття заяви ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 Мані) про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, а також дії відповідача-2 щодо Вважаючи протиправними дії відповідача-1 щодо неприйняття заяви ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, а також дії відповідача-2 щодо відмови у задоволенні скарги, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” (далі по тексту - Закон № 3671-VI, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
За приписами пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною п`ятою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Суд також звертає увагу, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу “Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин”, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
За приписами частини шостою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 стаття 5 Закону № 3671-VI).
Інших підстав відмови у прийняття документів від особи іноземця чинне законодавство України не містить.
Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі по тексту - Правила №649).
Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) проводить дактилоскопію заявника;
ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Відповідно до пунктів 2.2, 2.4, 2.5 Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:
видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);
під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4).
Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.
Подані документи долучаються до особової справи заявника.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Системний аналіз означених норм дає підстави для висновку про наявність в осіб, які не є громадянами України, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за наявності підстав, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Водночас, положеннями Закону №3671-VI визначено такі етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:
- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (частина шоста статті 5 Закону №3671-VI”);
- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7 - 8 Закону № 3671-VI);
- безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9 - 10 Закону № 3671-VI).
Статтею 8 вказаного Закону № 3671-VI передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.
На даному етапі, згідно частини шостої статті 8 зазначеного Закону № 3671-VI фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону № 3671-VI, а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі №120/192/20-а.
Водночас, безпосередній розгляд документів (визначення обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття безпосереднього рішення про надання або відмову в наданні статусу) згідно з поданою заявою передбачається вже після вирішення питання щодо вирішення відповідачем питання щодо попереднього (формального) розгляду заяви та прийняття відповідного рішення про прийняття/відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом із тим, спір у цій справі виник у зв`язку з оскарженням позивачем дій відповідача, які полягали у неприйнятті щодо заяви позивача жодного з рішень, які відповідач зобов`язаний прийняти.
Як зазначається позивачем та не заперечується відповідачами, позивач звернувся до відповідача-2 із заявами від 22.01.2020 року та 03.02.2020 року щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак його заяви не прийнято і не зареєстровано, позивача не документовано довідкою про звернення за захистом в Україні, що, в свою чергу, позбавило позивача можливості розгляду заяв з подальшим прийняттям рішення.
Вказана обставина щодо неприйняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем не заперечується відповідачами у відзивах на позовну заяву.
Отже, у зв`язку з наявністю у матеріалах справи доказів на підтвердження вчинення позивачем дій щодо звернення до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та відсутністю доказів прийняття рішення щодо прийняття заяви чи відмови у її прийнятті відповідачем, суд вважає, що відповідачем вчинено протиправні дії, які полягають у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом у порядку, визначеному Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” та Правил №649.
Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Таким чином, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд робить висновок про необхідність зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку та строки установлені Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Разом з цим, суд суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо визнання протиправними дій Державної міграційної служби України щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, оскільки належним захистом прав позивача є саме визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо неприйняття заяви ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту та як наслідок, зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку та строки установлені Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”..
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок про часткове задоволення позовної заяви.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання даного позову сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн (квитанція про сплату №71497 від 02 липня 2020 р.
Враховуючи часткове задоволення позову стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів підлягають судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420,40 грн.
Керуючись ст. 2, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470), Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А, м. Київ, 02152, код ЄДРПОУ 42552598) про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо неприйняття заяви ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти та розглянути заяви ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) від 22.01.2020 року та 03.02.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку та строки установлені Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А, м. Київ, 02152, код ЄДРПОУ 42552598) понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 420,40 (чотириста двадцять) грн 40 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко