Номер провадження: 22-ц/813/3709/26 
Справа № 947/13967/24
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач – Головне управління Національної поліції в Одеській області, Одеська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року у складі судді Літвінової І.А., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, у якій просила суд стягнути з держави Україна на свою користь у якості відшкодування моральної шкоди 2 520 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 серпня 2009 року слідчим з особливо важливих справ СУ ГУМВС України в Одеській області винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження № 001200900100 за фактом підроблення документів за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України.
26 березня 2012 року прокурором Одеської області в межах кримінальної справи №01201007047 порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (позивача) за ознаками злочинів, передбачених ст. 15, ч. 5 ст. 191, ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.
20 червня 2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ст. 32, ч. 2 ст. 366 КК України. А 18 квітня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.
10 січня 2019 року вироком Київського районного суду м. Одеси у справі № 1512/11353/2012, який залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за статтею 15, частиною п`ятою статті 191, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 28, статтею 32, частиною другою статті 366 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаних злочинів; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано.
Постановою Верховного Суду від 09 липня 2021 року у відкритті касаційного провадження щодо перегляду вироку Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2019 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року відмовлено.
Позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень статті 1176 ЦК України і Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Стверджує, що інкриміноване їй правопорушення набуло великого резонансу, а тривале незаконне кримінальне переслідування призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, погіршення стосунків з оточуючими, негативних змін в емоційному стані, у зв`язку з чим вона була змушена вживати додаткових зусиль до відновлення стосунків з оточуючими, матеріального забезпечення сім`ї, у неї загострилось почуття тривоги та неможливості досягнення справедливості. Також моральна шкода виявилась у стражданнях внаслідок знищення її ділової репутації, позбавлення можливості реалізації професійних якостей.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, Державна казначейська служба Українипросила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, оскільки ДКСУ не є відповідачем за даним позовом, а розмір моральної шкоди є необґрунтовано завищеним (том І: а.с. 109-113). 
У відзиві на позовну заяву Головне управління Національної поліції в Одеській областіпозовні вимоги також не визнав, мотивуючи це тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди; сума вказана позивачкою до стягнення є необґрунтованою та нічим не підтвердженою. Вважає, що ГУНП в Одеській області не є належним відповідачем у справі та безпосередньо до ГУНП позовних вимог не заявлено. Також представником ГУНП в Одеській області було подано заяву про застосування строків позовної давності, так як ОСОБА_1 звернулась до суду з пропущенням трирічного строку, визначеного законодавством для захисту своїх прав (том І: а.с. 129-137, 144-152). 
У відзиві на позовну заяву, Одеська обласна прокуратура просила у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим та недоведеним. Також вказує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження реальності настання моральних страждань та розміру заявленого відшкодування (том І: а.с. 162-169). Також від Одеської обласної прокуратури надійшли заперечення, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування 1000000 грн. моральної шкоди (том том ІІІ: а.с. 97-100). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2 520 000 грн; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 по 20355,84 грн. судових витрат, з кожного.
Рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди мотивоване тим, що відповідно до чинного законодавства України особа має право на гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством та судом, який обчислюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи. Встановивши, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом протягом 8 років 9 місяців 19 днів, а мінімальна заробітна плата на момент розгляду справи становила 8 000 грн, суд визначив гарантований законом мінімальний розмір відшкодування у сумі 864 000 грн. Разом з тим, врахувавши тривалість кримінального переслідування, ступінь моральних страждань позивачки, втрату нею ділової репутації, значну тривалість обмеження її конституційних прав, а також висновок судової експертизи, яким розмір моральної шкоди визначено у сумі 1 000 000 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження моральної шкоди у розмірі, що перевищує гарантований мінімум, та визначив її у сумі 2 520 000 грн, виходячи з вимог розумності та справедливості. Щодо заяви ГУНП про застосування строків позовної давності суд виходив із того, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також у період дії воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, перебіг строку позовної давності було зупинено, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що позов подано в межах встановленого законом строку.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Одеська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції в Одеській області подали апеляційні скарги. 
У апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року змінити в частині вимог про стягнення моральної шкоди та зменшити її до 169120 грн., а в частині стягнення судових витрат з Одеської обласної прокуратури - відмовити. 
Апеляційна скарга Одеської обласної прокуратури обґрунтована тим, що суд першої інстанції встановивши загальний період перебування ОСОБА_1 під слідством упродовж 8 років 9 місяців 19 днів, а саме у період з 20.06.2012 (повідомлення про підозру) по 09.04.2021 (набуття законної сили виправдувальним вироком), вказав, що мінімальний розмір гарантованої моральної шкоди з урахуванням Закону України «Про державний бюджету України на 2024 рік» складає 864 000 грн. При цьому, навіть мінімально гарантований розмір моральної шкоди суд першої інстанції обрахував помилково, оскільки мінімальний розмір відшкодування, на який може претендувати позивач за перебування під слідством та судом упродовж 105 місяців та 21 дня, за період з 20.06.2012 (повідомлення про підозру) по 09.04.2021 (день набрання законної сили обвинувальним вироком), становить 169 120 грн (105міс.*1600 грн+ (1600грн:30дн)*21 дн). При цьому, суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для збільшення мінімального розміру гарантованої моральної шкоди до 2 520 000 грн, тобто стягнення його у значно більшому розмірі, посилаючись на ступінь страждань позивача від безпідставного його обвинувачення у вчиненні злочину, втрату ділової репутації та тривалість обмеження його конституційних прав. Зазначає, що наведений мінімальний розмір шкоди у сумі 169 120 грн, який гарантований державою, є значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Стягнення з Державного бюджету України 2 520 000 грн в якості компенсації моральної шкоди є безпідставним та таким, що суперечить вимогам вищевказаного законодавства та усталеної практики Верховного Суду. При цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру завданих моральних страждань. Доведення факту та розміру завданої моральної шкоди висновком експерта № 331-34-25 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 03.09.2025 є безпідставним, оскільки у зазначеному висновку експерта зазначено, що ситуація, що досліджується за матеріалами справи, є психотравмувальною для ОСОБА_1 , чим їй завдано моральні страждання, а також вказано на особистісні зміни в емоційному стані, які негативно впливають на активне соціальне функціонування її як особистості та виникли унаслідок обставин, що досліджуються за справою. Водночас, зазначено, що орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 1 000 000 грн. Ураховуючи викладене, розмір моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції, підлягає зменшенню до мінімально гарантованого розміру відшкодування. Крім того, стягуючи з Головного управління Національної поліції в Одеській області та Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 по 20355,84 грн судових витрат з кожного, судом першої інстанції залишено поза увагою, що у даному випадку Одеська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції в Одеській області, так само як й Державна казначейська служба України, не є юридичними особами, які особисто відповідають за зобов`язаннями Держави Україна. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутні підстави для стягнення судових витрат з Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області, як з юридичних осіб. Ураховуючи викладене, судові витрати у цій справі підлягали компенсації позивачу з Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, через що рішення суду першої інстанції у цій частині також підлягає зміні. 
У апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Одеській області, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 . В разі неможливості прийняти нове рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, Головне управління просить прийняти нове рішення, яким зменшити суму моральної шкоди до мінімально визначеного законом та кратно зменшити розмір судових витрат.
Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Одеській області обґрунтована тим, що кримінальну справу відносно позивача було порушено ще до створення органів поліції, тому ГУНП в Одеській області не є правонаступником слідчого відділу, що здійснював розслідування кримінальної справи, об`єднував кримінальні справи та тієї юридичної особи до складу якого він входив, у зв`язку із чим не має відповідати за дії останнього. Отже, враховуючи наведене, ГУНП в Одеській області не є належним відповідачем по даній справі, однак суд першої інстанції не врахував даного факту. 
Суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_1 , збільшену суму моральної шкоди порівняно до мінімального розміру моральної шкоди, що визначена законом, вважаючи суму відшкодування у розмірі 2 520 000,00 грн. справедливою та такою, що відповідає характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_1 . У висновку експерта від 03.09.2025 № 331-34-25 зазначено, що орієнтовна сума, яка може бути стягнута судом за ті незаконні дії, яких зазнала Позивач, оцінюються ним в 1 000 000, 00 грн., але ніяк не в розмірі 2 520 000, 00 грн. Експертом в його висновку не було зазначено, що заявлена ОСОБА_1 сума до стягнення, є обґрунтованою, натомість експерт, як особа яка розуміється в зміні психологічного стану та розмірі компенсації, зазначив, що орієнтовано сума стягнення на користь Позивача є 1 000 000, 00 грн. Суд першої інстанції в спірному рішенні установив тривалість перебування Позивача під слідством і судом саме 8 років 9 місяців 19 днів та одночасно зазначив, що у 2025 році мінімальний розмір заробітної плати становить 8 000,00 грн., а тому мінімальний розмір гарантованої моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , становить 864 000,00 грн., а експертизою орієнтований розмір компенсації моральної шкоди визначений в сумі 1 000 000,00 грн. Проте, навіть наведений у рішенні мінімальний гарантований розрахунок містить помилки, а саме виходячи з Закону про відшкодування шкоди - ст. 13 чітко визначено базу нарахування моральної шкоди саме місяці перебування під слідством чи судом. Отже, в даному випадку загальна кількість місяців перебування Позивача під слідством та судом становить 8 x 12 + 9 = 105 місяців. В такому випадку гарантований законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 105 x 8 000 = 840 000, 00 грн. Натомість цифра, наведена судом в оскаржуваному рішення, як гарантований мінімум, є арифметично необґрунтованою, а отже вказує на те, що судом не було перевірено власний ключовий розрахунок, не наведено методики розрахунку та ця обставина ставить під сумнів обґрунтованість та законність судового рішення. Судом вирішено стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Позивача, на відшкодування моральної шкоди 2 520 000,00 грн., що укладається саме в логіку формули: 105 x 8 000 x 3 = 2 520 000,00 грн. Тобто, суд де-факто застосував потрійний множник до мінімальної зарплати. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що 14.11.2024 Головне управління також звернулось до суду з заявою про застосування строку позовної давності до даної справи, проте судом не було визнано причини пропуску позовної давності поважними.

Позиція позивача та інших відповідачів в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, Державна казначейська служба України просить суд задовольнити апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2520000,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір моральної шкоди ОСОБА_1 до 169120,00 грн., в іншій частині судове рішення залишити без змін. Зазначає, що стягнута судом сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 2520000,00 грн. є такою, що не відповідає засадам поміркованості, розумності, виваженості та справедливості, а також є значно більшою, ніж необхідною для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Крім того, на теперішній час в Україні у зв?язку із збройною агресією Російської Федерації запроваджено режим воєнного стану, що зумовлює необхідність раціонального та обґрунтованого використання коштів з Державного бюджету України. Безпідставне стягнення з Державного бюджету коштів у такому значному розмірі за наявних обставин, а також з урахуванням рівня соціально-економічних умов у державі, є очевидно надмірним та непропорційним. Крім того, стягнення з Державного бюджету України 2 520 000,00 грн як компенсацію моральної шкоди є безпідставним та таким, що суперечить вимогам вищевказаного законодавства та усталеної практики Верховного Суду. При цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру завданих моральних страждань. 
У відзивах на апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області, ОСОБА_1 , посилаючись на їх необґрунтованість просить суд у задоволенні апеляційних скарг відмовити у повному обсязі, оскільки суд першої інстанції врахував її моральні страждання, тривалість перебування під слідством, наслідки такого перебування та цілком справедливо прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі. 
Також ОСОБА_1 надала до суду уточнену заяву до відзиву на апеляційну скаргу. 
Від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшла до суду заява про надання додаткових пояснень, у якій представник управління просить суд задовольнити їх апеляційну скаргу. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 14.05.2026 з`явилися: прокурор – Алябова О.Є., представник Головного управління Національної поліції в Одеській області – Міняйло О.М. та представник ОСОБА_1 – ОСОБА_8 .
Представники Державної казначейської служби України та Головного управління МВД України в Одеській області не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржники посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області підлягають частковому задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що 20 серпня 2009 року слідчим з особливо важливих справ СУ ГУМВС України в Одеській області винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження № 001200900100 за фактом підроблення документів за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України.
17 грудня 2010 року старшим слідчим з особливо важливих справ СУ ГУМВС України в Одеській області винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження № 01201007047 за фактом придбання права на майно - земельну ділянку за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України.
26 березня 2012 року прокурором Одеської області в межах кримінальної справи № 01201007047 порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (Позивача) за ознаками злочинів, передбачених ч. 5. ст. 191, ст. 15, ч. 5 ст. 191, ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.
28 березня 2012 року заступником начальнику ВВС СУ УМВС України в Одеській області полковником міліції Ревенко Г.М. винесено постанову про об`єднання кримінальних справ. Згідно з цією постановою кримінальні справи № 01201007047 порушені відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , об`єднано в одне провадження; справі присвоєно єдиний реєстраційний номер № 01201007047.
20 червня 2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ст. 32, ч. 2 ст. 366 КК України.
18 квітня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2019 року у справі № 1512/11353/2012, який набрав чинності 09.04.2021 року, ОСОБА_1 визнана невинуватою та виправдана по ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ст. 32, ч. 2 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаних злочинів. Також вказаним вироком суду скасовано запобіжний захід у виді підписки під невиїзд.
Висновком експерта № 331-34-25 від 03.09.2025 встановлено:
1. Ситуація, що досліджується за матеріалами справи (притягнення підекспертної до кримінальної відповідальності, тривалість слідчих та судових дій відносно неї, подальші наслідки для життя пані Зіновії (зміни в психологічному стані, професійній, соціальній сферах тощо)) є психотравмувальною для ОСОБА_1 . Встановлення факту «незаконності» притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не відноситься до компетенції експерта-психолога, а є повноваженням суду.
2. Моральні страждання ОСОБА_1 є тривалими, інтенсивними, такими, що зумовлюють травмувальні емоції та переживання, які негативно впливають на активне соціальне функціонування її як особистості та виникли внаслідок обставин, що досліджуються. У пані Зіновії наявні особистісні зміни (описано в дослідницькій частині), які виникли внаслідок тривалої ситуації кримінального переслідування, слідчих та судових дій відносно неї.
3. ОСОБА_1 спричинені моральні страждання внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності, тривалості слідчих та судових дій відносно підекспертної, та подальших наслідків ситуації для життя пані Зіновії (зміни в психологічному стані, професійній, соціальній сферах тощо).
4. Орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Так, відповідно до ст.56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч.7 ст. 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94ВР від 01 грудня 1994 року (далі Закон ) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини першої статті другої Закону).
Положеннями статті 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційних скаргах
Встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала посиланням на незаконне перебуванням її під слідством та судом у кримінальній справі № 01201007047 у зв`язку з ухваленням Київським районним судом м. Одеси 10.01.2019 виправдувального вироку, який залишений без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.04.2021, через що поставлено питання про стягнення з Державного бюджету 2 520 000 грн моральної шкоди.
Також з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру моральної шкоди було проведено судову експертизу, у якій зазначено, що орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) відповідає заявленим вимогам, є обґрунтованим та становить 1 000 000 грн.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку щодо збільшення мінімального розміру моральної шкоди та стягнення його у більшому розмірі, вважаючи суму відшкодування у розмірі 2 520 000 грн справедливою та такою, що відповідає характеру та обсягу моральних страждань. 
Між тим, колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком суду, виходячи із наступного.
В апеляційних скаргах Одеська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції в Одеській області, не заперечуючи права ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, посилалися на відсутність належного обґрунтування підстав для визначення її розміру саме у сумі 2 520 000 грн, вказуючи, що присуджений судом розмір компенсації не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також є неспівмірним встановленим у справі обставинам. При цьому, також на думку скаржників судом невірно був визначений мінімальний розмір гарантованої моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 .
Так, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції встановив, що тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить - 8 років 9 місяців 19 днів та одночасно зазначив, що у 2025 році мінімальний розмір заробітної плати становить 8 000,00 грн., а тому мінімальний розмір гарантованої моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , становить 864 000,00 грн.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що наведений судом першої інстанції розрахунок гарантованого законом мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не повною мірою відповідає вимогам статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідно до зазначеної норми базою для визначення мінімального розміру моральної шкоди є кількість місяців перебування особи під слідством чи судом. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка перебувала під слідством та судом протягом 8 років 9 місяців, 19 днів, тобто 105 місяців. Виходячи з установленого законом розміру відшкодування, гарантований мінімальний розмір моральної шкоди у даному випадку становить 840 000 грн (105 ? 8 000 грн).
Аналогічний розмір гарантованого законом відшкодування моральної шкоди був зазначений і самою позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом (том І: а.с. 4). 
При цьому безпідставними є і доводи апеляційної скарги Прокуратури про те, що суд помилково обрахував мінімально гарантований розмір моральної шкоди відповідно до ст.8 ЗУ «Про державний бюджет на 2024», оскільки розмір мінімальної зарплати для обчислення виплат за рішенням суду має становити 1600 грн., що на думку скаржника складає 169120 грн. 
Так, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон який урегульовую це питання, норми якого на час вирішення справи не змінювалися. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися. При цьому, відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини десятої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, відсутні.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 05.03.2025 у справі №166/789/24 дійшов до наступних висновків щодо застосування ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік»: «При цьому, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, відсутні.
Водночас допущена судом першої інстанції помилка у визначенні мінімального гарантованого розміру моральної шкоди не є визначальною для вирішення питання про розмір належної до стягнення компенсації, оскільки суд присудив відшкодування у сумі, яка істотно перевищує такий мінімальний розмір. Вирішальним є з`ясування того, чи відповідає визначений судом розмір відшкодування засадам розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг скарників про те, що стягнута судом сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 520 000 грн позбавлена засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості та є значно більшою, ніж достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи.
Так, визначення розміру моральної шкоди не у мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.
Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі №686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі №336/10216/21.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).
Отже, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Разом з тим, судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення однотипних правопорушень.
Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі №372/4399/15-ц.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із необхідності збільшення гарантованого законом мінімального розміру такої компенсації. 
Водночас рішення суду не містить належного обґрунтування підстав для збільшення цього розміру саме до 2 520 000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, мінімальний гарантований законом розмір моральної шкоди, визначений відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить 840 000 грн, що визнавалося і самою позивачкою при зверненні до суду з позовом.
Крім того, відповідно до висновку судової психологічної експертизи орієнтовний розмір грошового еквівалента моральних страждань позивачки становить 1 000 000 грн.
Разом з тим, присуджуючи до стягнення 2 520 000 грн, суд першої інстанції фактично збільшив гарантований законом мінімальний розмір відшкодування утричі, не навівши достатніх мотивів такого збільшення та не зазначивши обставин, які б виправдовували присудження компенсації у настільки значному розмірі.
Оцінюючи характер і тривалість моральних страждань позивачки, пов`язаних із незаконним перебуванням під слідством та судом протягом 8 років 9 місяців, 19 днів, істотність вимушених змін у її життєвих зв`язках, а також враховуючи гарантований законом мінімальний розмір відшкодування та висновок судової психологічної експертизи, колегія суддів доходить висновку, що справедливим, розумним та співмірним розміром компенсації моральної шкоди у даному випадку є 900 000 грн.
Саме такий розмір відшкодування забезпечує належну компенсацію завданих позивачці моральних страждань, перевищує гарантований законом мінімум, однак не призводить до безпідставного збагачення та відповідає засадам розумності, виваженості, поміркованості та справедливості.
У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та зменшення розміру стягнутої з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України компенсації моральної шкоди з 2 520 000 грн до 900 000 грн.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Одеській області про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності, а суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні наслідків його спливу, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Разом з тим пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Крім того, пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Оскільки на момент виникнення у позивачки права на звернення до суду та протягом подальшого часу в Україні діяв карантин, а з 24 лютого 2022 року і до теперішнього часу триває правовий режим воєнного стану, перебіг строку позовної давності було зупинено. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позов подано в межах строку позовної давності, є правильним, а підстави для застосування наслідків її спливу, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України, відсутні.
Тому доводи апеляційної скарги ГУНП в Одеській області в цій частині не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення. 
Разом з тим, колегія суддів також вважає слушними доводи Одеської обласної прокуратури про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню саме з Державного бюджету України, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення судових витрат з Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області, як з юридичних осіб. 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Отже, обов`язок з відшкодування шкоди та пов`язаних із розглядом справи витрат покладається на державу Україна, а не на відповідні органи державної влади як окремих юридичних осіб.
Як встановлено судом, позивачкою ОСОБА_1 сплачена вартість проведення психологічного експертного дослідження, за результатами якого складено висновок від 03.09.2025, в рамках вказаної справи, у розмірі 40 711,68 грн (том ІІІ: а.с. 34 зворот).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат з Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області по 20 355,84 грн з кожного, у зв`язку чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року в частині стягнення з відповідачів на користь позивачки судових витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із проведення експертизи у розмірі 40711,68 грн. 
Доводи апеляційних скарг є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду. 

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди не повною мірою відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині, тому оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зменшення розміру моральної шкоди. Крім того, рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області та Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, у розмірі 40 711,68 грн.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року в частині стягнення моральної шкоди - змінити, зменшивши розмір стягнутої з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральної шкоди з 2 520 000,00 грн до 900 000,00 грн. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області та Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 по 20355,84 грн. судових витрат, з кожного – скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані із проведення експертизи у розмірі 40711,68 грн. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04.06.2026

Головуючий        Є.С. Сєвєрова

Судді:         Л.М. Вадовська 

О.М. Таварткіладзе