Справа № 462/4386/25      Головуючий у 1 інстанції: Пилип`юк Г. М. 
Провадження № 22-ц/811/703/26      Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача – адвоката Кравчука П. І., прокурора Мацюри Я. Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги керівника Львівської обласної прокуратури та ОСОБА_1 , яка підписана представником Кравчуком Петром Івановичем, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Львівської обласної прокуратури, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти за завдану їй моральну шкоду у розмірі 2 670 933 грн 32 коп.
Позов мотивований тим, що 28 травня 2009 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу, а 20 червня 2009 року пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України. 14 січня 2010 року відносно позивача затверджено обвинувальний висновок, відповідно до якого ОСОБА_1 , працюючи на посаді головного бухгалтера ДАП «Львівські авіалінії», являючись службовою особою, в період з квітня 2005 року по червень 2006 року неналежно виконувала свої службові обов`язки, через несумлінне ставлення до них, що причинило державним інтересам тяжкі наслідки, у вигляді несплати в Державний бюджет податку на додану вартість за жовтень 2005 року в сумі 42 190 грн 00 коп. та завищення суми податку на додану вартість, що була відшкодована з бюджету за травень-червень 2005 року, серпень-листопад 2005 року, січень-квітень 2006 року у розмірі 576 783 грн 00 коп. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2013 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України та призначено їй покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік зі сплатою штрафу у дохід держави у розмірі 1 700, 00 грн. На підставі частини п`ятої статті 74, статті 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності. Не погоджуючись з даним вироком, стороною захисту та прокурором подано апеляційні скарги. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 січня 2014 року вказані апеляційні скарги задоволено частково. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2013 року скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд. Вироком Залізничного районного суду м.Львова від 13 квітня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 367 КК України та виправдано за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. В результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури позивач в період з 20 червня 2009 року по 18 травня 2023 року незаконно перебувала під слідством і судом, що в загальному становить 166 місяців та 28 днів. Таким чином, незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури позивачу було завдано значної моральної шкоди. Виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення з даною позовною заявою, розмір відшкодування не може бути меншим 1 335 466 грн 66 коп. = 8 000 грн 00 коп. (мінімальна заробітна плата станом на день пред`явлення позову) х 166 (кількість місяців перебування під слідством і судом) + 7 466 грн 66 коп. (сума моральної шкоди за 28 днів перебування під слідством і судом понад 166 місяців, що розрахована за формулою 8 000,00 : 30 х 28). Вина органу прокуратури на стадії досудового слідства та судового розгляду у заподіянні позивачу моральної шкоди через незаконні дії у формі неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, скерування справи за необґрунтованими звинуваченнями до суду та небажання визнати неправомірність своїх дій уже на стадії судового розгляду, наслідком чого став довготривалий період обмеження її прав та особистих свобод, гарантованих статтями 28, 29, 32 Конституції України – права на повагу до гідності, невтручання у особисте та сімейне життя, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, тощо, є доведеною належними та допустимими доказами. Враховуючи вказані обставини, стягненню на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає не мінімальна сума, а подвійна, тобто 2 670 933 грн 32 коп., що відповідає особі позивача та моральним стражданням, які були завдані позивачу протягом періоду перебування під слідством і судом.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 335 466 грн 66 коп.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Судовий збір віднесено за рахунок держави.
Рішення суду оскаржив керівник Львівської обласної прокуратури та ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга керівника Львівської обласної прокуратури мотивована тим, що судом не враховано те, що позивачка не довела заподіяння їй органом досудового розслідування моральних втрат та їх розмір (у справі відсутній обґрунтований розрахунок заявленої до відшкодування суми моральної шкоди), а також причинно-наслідковий зв`язок між цими фактами, адже не надала на підтвердження цих обставин відповідних доказів, зокрема щодо того, що внаслідок кримінального переслідування вона була позбавлена можливості спілкуватися з родиною, що у неї були труднощі у працевлаштуванні або змінився усталений спосіб життя. Не надано позивачкою і жодних експертних висновків щодо погіршення її самопочуття. Зазначає, що в умовах воєнного стану обов`язок відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку оборони країни.
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2026 року скасувати, ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 мотивована тим, що при ухваленні рішення в частині визначення розміру моральної шкоди суд застосував розмір мінімальної заробітної плати – 8 000 гривень, однак, оскільки таке ухвалено в 2026 році, суду необхідно було застосувати розмір мінімальної заробітної плати, станом на 1 січня 2026 року. Відтак, розмір мінімального гарантовано відшкодування має становити 1 443 472 грн 53 коп. також судом при визначенні розміру відшкодування не повністю враховано фактичні обставини цієї справи, зокрема фах позивачки, займана нею посада, надмірна тривалість кримінального провадження, характер пред`явленого обвинувачення. За таких обставин, відшкодування моральної шкоди у мінімально гарантованому розмірі не може вважатися справедливою сатисфакцією перенесених позивачкою страждань. 
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2026 року змінити в частині розміру моральної шкоди, ухвалити нове яким позов задовольнити повністю.
У березні 2026 року від Львівської обласної прокуратури через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Відзив на апеляційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури від позивача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, прокурора, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 28 травня 2009 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 , за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України. Дану кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 140-2653.
Згідно постанови про притягнення як обвинуваченого від 20 червня 2009 року постановлено притягнути в якості обвинуваченої ОСОБА_1 , та пред`явлено їй обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України.
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2013 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, та призначено їй покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік та зі сплатою штрафу у дохід держави у розмірі 1700 грн 00 коп. На підставі частини п`ятої статті 74, статті 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного їй основного та додаткових покарань за частиною другою статті 367 КК України у зв`язку з закінченням строку давності. Запобіжний захід ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу залишено попередній – підписку про невиїзд.
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 січня 2014 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 367 КК України та виправдано за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 1994 року працювала бухгалтером. На момент порушення кримінальної справи позивач обіймала посаду начальника відділу аудиту в ПП «Західно-Українська аудиторська компанія».
Свідоцтвом про одруження стверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 одружились 22 листопада 1998 року, про що зроблено запис № 2432. Прізвища після одруження: чоловіка ОСОБА_5 , дружини ОСОБА_5 .
Свідоцтвом про народження підтверджується, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункти 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону).
У частині першій, п`ятій статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.
У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі №750/5383/22 зазначено, що: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12015270170000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 534/955/17».
Аналогічні висновки викладено в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 295/692/17, на яку посилається прокуратура у поданій апеляційній скарзі.
При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (див. постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц).
Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц зазначено, що: «межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року в справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі № 638/509/19.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі №346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач перебувала під слідством і судом з 20 червня 2009 року (дата пред`явлення обвинувачення) до 18 травня 2023 року (дата постановлення ухвали апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку, тобто набрання вироком законної сили), що становить 166 місяців та 28 днів, і такий період учасниками справи не заперечується.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 1 січня 2026 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 647 гривень.
Оскільки станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції (11 лютого 2026 року) мінімальна заробітна плата становила 8 647 грн 00 коп., то за період часу перебування позивача під слідством і судом розмір морального відшкодування складає 1 443 212 грн 19 коп. (166 х 8 647,00 = 1 435 402,00; (8 647,00 : 31) х 28 = 7 810,19; 1 435 402,00 + 7 810,19 = 1 443 213,19), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімальне відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але не граничним.
Судова практика суду касаційної інстанції з цього питання є усталеною (див. постанови Верхового Суду від 10 серпня 2022 року у справі №521/8508/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц).
У цьому зв`язку, колегія суддів вважає неправильними висновки місцевого суду про те, що при обрахунку мінімально гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди слід брати до уваги розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8 000 гривень, який визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», починаючи з 1 січня 2025 року, адже з огляду на дату ухвалення рішення у справі (11 лютого 2026 року), суду слід було брати до уваги такий розмір, визначений саме станом на цей час, тобто станом, починаючи з 1 січня 2026 року.
Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2025 року в справі № 161/12059/24, а також у постанові від 08 грудня 2025 року в справі № 944/5646/21, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .
Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі № 638/509/19 викладено правовий висновок про те, що: «законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц).
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 372/4399/15-ц.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивачку, яка у зв`язку із цим зазнала значних репутаційних ризиків, оскільки за фахом є бухгалтером, та саме у зв`язку з перебуванням на цій посаді їй інкриміновано вчинення нею службового злочину, проте в подальшому її визнано невитуватою, що без сумніву спричинило негативний вплив на її професійну діяльність, а відтак і формування негативного ставлення до неї з боку колег, перебування позивачки під слідством і судом протягом тривалого часу і застосування до неї запобіжного заходу спочатку у вигляді підписки про невиїзд, а в подальшому особистого зобов`язання, що призвело до суттєвих змін звичного ритму життя, враховуючи також, що під час перебування під слідством вона займалася вихованням двох малолітніх дітей, ймовірну глибину душевних страждань позивачки, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди, визначений місцевим судом, з урахуванням його приведення у відповідність до належного розміру під час апеляційного розгляду, є недостатнім для компенсації позивачці негативних наслідків морального характеру.
З огляду на наведене, керуючись засадами розумності, пропорційності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що моральна шкода у цій справі підлягає відшкодуванню у розмірі 1 700 000 грн 00 коп., який є достатнім для компенсації перенесених позивачкою негативних наслідків немайнового характеру
Разом із тим зазначені обставини з огляду на їх характер та інтенсивність не є такими, що об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до заявленої позивачкою суми.
При цьому, колегія суддів враховує, що відшкодування моральної шкоди не може бути джерелом збагачення позивача і має виключно компенсаційний характер, та має бути не більшою, ніж це необхідно для розумного задоволення потреб потерпілої особи.
За таких обставин установлений колегією суддів розмір відшкодування моральної шкоди є більшим за гарантований законом мінімум, проте достатнім для справедливої компенсації завданих немайнових втрат, не порушує баланс інтересів сторін і відповідає принципам верховенства права.
Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Поряд з цим, доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного, на його думку, відшкодування моральної шкоду, у зв`язку із не доведенням позивачем як факту її спричинення, так і розміру такої не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже в матеріалах справи наявні докази того, що позивачці завдано душевні та страждання, які спричинили негативні для неї наслідки, у зв`язку із незаконним притягнення до кримінальної відповідальності, при цьому факт заподіяння моральної шкоди у цьому випадку презюмується і відповідачем не спростований.
Щодо аргументу скарги прокурора про те, позивачкою не надано жодних експертних висновків щодо погіршення її самопочуття, колегія суддів вважає такий безпідставним, адже призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц, який підтриманий Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2022 року в справі № 462/6463/16-ц.
Також необґрунтованим є довід скарги про те, що в умовах воєнного стану обов`язок відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку оборони країни, адже останній не звільняє державу в цілому від свого позитивного обов`язку компенсувати спричинену потерпілій особі шкоду органами через які сама держава проводить досудове розслідування у кримінальних провадженнях, за результатами розгляду судом яких судом ухвалено виправдувальний вирок.
Пунктами 1 і 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК україни).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивачки задовольнити частково, рішення суду змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, з огляду на положення Закону України «Про судовий збір», згідно з якими позивачі звільнені у даній категорії справ від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Кравчуком Петром Івановичем, задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2026 року змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, збільшивши його з 1 335 466 грн 66 коп. до 1 700 000 грн 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич