ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року
м. Київ

справа № 183/4502/16
провадження № 61-15803св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року у складі судді Сороки О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 01 грудня 2013 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 70 000 дол. США, які позичальник був зобов`язаний повернути у термін до 01 січня 2015 року. Грошові кошти надавались під щомісячні проценти, про що відповідач склав розписку.

15 січня 2015 року до договору позики внесені зміни, якими продовжено строк повернення грошових коштів до 01 січня 2016 року, про що вказано в складеній відповідачем розписці.

ОСОБА_4 кожен місяць (в кінці місяця) особисто їздив до відповідача з метою отримання процентів за умовами розписки від 01 грудня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_4 помер. Позивач ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину на майно померлого ОСОБА_4 .

В липні 2015 року позивач засобами телефонного зв`язку звернулася до відповідача з вимогою сплати процентів за розпискою від 01 грудня 2013 року позивачу, як правонаступнику позикодавця ОСОБА_4 

28 квітня 2016 року позивач направила відповідачу цінним листом з описом вкладення письмове повідомлення про зміну особи позикодавця у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 

24 травня 2016 року відповідач особисто отримав вказане повідомлення, про що свідчить підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. В зазначеному повідомленні про зміну особи позикодавця містилася вимога до відповідача виконати умови розписки, а саме: повернути 70 000 дол. США та сплатити проценти за користування грошима починаючи з травня 2015 року (так як після смерті позикодавця проценти не сплачувались).

Зазначене повідомлення було направлено на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення. На час звернення до суду з позовом, як і на час подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, будь-яких спроб з боку відповідача зв`язатися з позивачем не було, грошові кошти не повернуті.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 1 752 100 грн, що еквівалентно на день подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог 70 000 дол. США, проценти в розмірі 911 092 грн, що еквівалентно 36 400 дол. США, три проценти річних у розмірі 294 848,79 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 10 березня 2020 року, яке Дніпровський апеляційний суд постановою від 11 жовтня 2023 року залишив без змін, позовні вимоги задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2013 року, що виникла станом на 10 березня 2020 року в розмірі 1 744 505,00 грн, відсотки за користування грошовими коштами за період з 01 травня 2015 року по 01 березня 2020 року у розмірі 785 027,25 грн, три проценти річних за період з 01 січня 2016 року по 10 березня 2020 року у розмірі 219 520,78 грн, всього 2 751 053,03 грн.

В решті позову відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 980,00 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що відповідач порушив умови договору та не повернув отримані в борг грошові кошти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 07 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

28 листопада 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 02 квітня 2025 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання судових рішень задовольнив. Зупинив виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

На підставі ухвали Верховного Суду від 04 травня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 08 травня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. 
(суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 186/1767/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 361/396/18, від 15 квітня 2021 року у справі № 920/949/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 327/370/16 та інших. 

У касаційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції безпідставно прийняв заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, оскільки позивач не сплатила судовий збір за подання вказаної заяви.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно стягнули із відповідача проценти за користування грошовими коштами та три процентирічних. Позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики.

Відповідач боргову розписку спадкодавцю позивача не писав та не підписував.

Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили всіх спадкоємців за розпискою та належно не дослідили боргову розписку.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 01 грудня 2013 року ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_4 (позикодавець) уклали договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у позику позичальнику грошові кошти у сумі 70 000 дол. США, які позичальник зобов`язався повернути до 01 січня 2015 року та сплачувати щомісячно 1 % про що відповідач склав відповідну розписку (т. 1 а. с. 19).

Також з цієї розписки відомо, що 15 січня 2015 року сторони уклали додатковий договір до договору позики, яким продовжили строк виконання зобов`язання за договором позики до 01 січня 2016 року, про що відповідач вказав у розписці.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Наявність розписки (чи іншого боргового документа) у боржника підтверджує виконання ним своїх обов`язків. Відповідно ж наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У справі, що переглядається, суд установив, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 70 000 дол. США зі зобов`язанням їх повернення у визначений сторонами строк та сплатою процентів за користування позикою.

Позивач на підтвердження своїх вимог надала розписку, складену відповідачем, яка свідчить про укладення договору позики, за яким позикодавець передав, а позичальник отримав в борг грошові кошти та зобов`язався їх повернути, однак свої зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неналежного дослідження питання спадкування, оскільки в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на спадщину від 12 січня 2016 року, яким підтверджується, що ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 25).

Водночас, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача, зокрема, процентів за користування позикою за період після спливу строку повернення позики.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, приписи статті 1048 ЦК України щодо нарахування процентів за користування позикою застосовуються у межах погодженого сторонами строку користування грошовими коштами.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Після спливу строку повернення позики або у разі пред`явлення вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України правовідносини сторін переходять у площину охоронних, у яких застосуванню підлягають положення статті 625 ЦК України.
Зазначений висновок щодо застосування відповідних норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та є усталеним у судовій практиці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 уточнила раніше висловлений свій висновок, викладений у пункті 123 постанови від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, та зазначила, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання, нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Отже, позикодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії договору позики або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування процентів є безпідставним.

Як убачається з матеріалів справи, строк повернення позики визначено до 01 січня 2016 року.

Отже, після зазначеної дати позивач не має права нараховувати проценти за користування позикою відповідно до статті 1048 ЦК України, а має право на захист свого порушеного права шляхом стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій, стягнувши з відповідача проценти за користування позикою за період після спливу строку повернення позики, неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення судових рішень у цій частині з порушенням вимог закону.

Водночас колегія суддів враховує, що строк повернення позики сторони продовжили до 01 січня 2016 року, а отже позивач має право на отримання передбачених договором процентів за користування позикою лише в межах строку дії договору, тобто до 01 січня 2016 року.

Як установлено судом, умовами розписки від 01 грудня 2013 року передбачено сплату відповідачем 1 % щомісячно від суми позики у розмірі 70 000 дол. США.

Розмір щомісячних процентів становить: 70 000 дол. США ? 1 % = 700 дол. США.

За період з 01 травня 2015 року по 01 січня 2016 року (8 місяців) розмір процентів за користування позикою становить: 700 дол. США ? 8 місяців = 5 600 дол. США.

Виходячи з офіційного курсу гривні до долара США, застосованого судом першої інстанції при визначенні розміру грошових вимог (24,9215 грн за 1 дол. США), сума процентів у національній валюті становить: 5 600 дол. США ? 24,9215 грн = 139 560,40 грн.

Отже, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики наявні лише за період з 01 травня 2015 року до 01 січня 2016 року у розмірі 5 600 дол. США, що еквівалентно 139 560,40 грн. Після 01 січня 2016 року проценти за користування позикою відповідно до статті 1048 ЦК України не нараховуються.

Разом з тим, висновки судів щодо наявності підстав для стягнення основної суми боргу, а також трьох процентів річних як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

З урахуванням наведеного, судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення процентів за користування позикою.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1 744 505,00 грн основної заборгованості за договором позики від 01 грудня 2013 року, 139 560,40 грн процентів за договором позики (з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові) та три проценти річних у розмірі 219 520,78 грн, а всього 2 103 586,18 грн.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції прийняв заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог без сплати судового збору за подання вказаної заяви є безпідставними з огляду на те, що згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній у 2016 році) за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1 % ціни позову, але не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тому сплачена позивачем при поданні позовної заяви сума 6 890,00 грн відповідала граничному розміру ставки судового збору, встановленому на момент подання позову (1 378 х 5). 

Щодо судових витрат

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За наслідками касаційного перегляду справи позов підлягає задоволенню на 71 %, а тому слід провести новий розподіл судових витрат у справі.

За подання позовної заяви позивач сплатила судовий збір у розмірі 6 890,00 грн, відповідач сплатив за подання апеляційної та касаційної скарг (10 470,00 + 11 168,00) 21 638,00 грн. Позивач має право на відшкодування (6 890,00 грн х 71 %) 4 891,90 грн понесених судових витрат, відповідач має право на відшкодування (21 638,00 грн х 29 %) 6 275,02 грн понесених судових витрат. Тому з позивача на користь відповідача необхідно стягнути (6 275,02 - 4 891,90) 1 383,12 грн судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині стягнення процентів за договором позики та розподілу судових витрат - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, в іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.

У частині третій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Тому необхідно поновити виконання рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у нескасованій касаційним судом частині.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення процентів за договором позики та в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 139 560 (сто тридцять дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят) грн 40 коп. процентів за договором позики за період з 01 травня 2015 року до 01 січня 2016 року.

В частині позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договором позики за період після 01 січня 2016 року відмовити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01 грудня 2013 року у розмірі 1 744 505 (один мільйон сімсот сорок чотири тисячі п`ятсот п`ять) грн 00 коп. та трьох процентів річних у розмірі 219 520 (двісті дев`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять) грн 78 коп. залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 383 (одну тисячу триста вісімдесят три) грн 12 коп. судових витрат.

Поновити виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у нескасованій касаційним судом частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький	
Судді 	А. А. Калараш І. В. Литвиненко	
	В. В. Пророк	
	О. М. Ситнік