ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 464/7075/24
провадження № 61-11549св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Статіва Олена Володимирівні, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року у складі судді Бойко О. М., додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року у складі судді Бойко О. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у складі колегії суддів Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду уз позовом до
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, проте мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Вказувала, що ще до народження дитини відносини у сторін не склались, у зв`язку із чим під час вагітності позивача сторони припинили проживати разом і відповідач повністю зник з її життя. Після народження дитини відповідач ніколи не піклувався про сина, не цікавився його успіхами, станом здоров`я, навчанням, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі жодного разу не спілкувався з дитиною, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до внутрішнього світу сина, не створював умов для отримання освіти, він взагалі не фігурував у житті сина як його батько. 

Відповідач покладених законом батьківських обов`язків не виконував, не брав педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. 
Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки 
з боку відповідача. Дитина завжди знаходилася на її повному утриманні. Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів відповідачем понад 10 років не сплачував аліменти, а сума заборгованості станом на 01 вересня 2024 року складає 174 528, 94 грн. Вона з дитиною як внутрішньо переміщені особи переїхали 
у м. Шепетівка, Шепетівського району, Хмельницької області, де син навчався у Шепетівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області. 

Надалі влітку 2024 року позивачка переїхала разом із сином до м. Львова, дитина навчається на сімейній формі навчання у Шепетівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області та перебуває у процесі переведення до школи м. Львова на стаціонарну форму навчання. Навчанням та вихованням дитини займається позивачка, дитина відповідача не знає, а батьком називає вітчима, який дбає про нього з дворічного віку, займається його вихованням і забезпеченням базових потреб дитини. 

На підставі викладеного позивачка просила суд: 
- збільшити розмір аліментів на дитину ОСОБА_3 з 1/4 до 1/3 з усіх видів доходів відповідача, однак не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;
- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Сихівський районний суд м. Львова рішенням від 17 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач щонайменше з 2014 року, тобто понад 10 років не виконує батьківських обов`язків щодо своєї дитини ОСОБА_4 , оскільки суду не надано доказів, які б підтверджували, що протягом цього часу відповідач спілкувався з дитиною, відвідував його, турбувався про здоров`я дитини, його фізичний та моральний розвиток, цікавився його навчанням, готував його до самостійного життя чи іншим чином був присутній у житті дитини або встановив із ним довірливий емоційний зв`язок. Як ствердив суду сам ОСОБА_5 відповідача він не знає взагалі, ніколи не бачив та не має намірів бачитися з ним і спілкуватися, тому що це стороння для нього людина, а своїм батьком вважає вітчима, з яким у нього хороші довірливі стосунки. Пояснення надані дитиною вільно, усвідомлено, у присутності психолога, будь-яких обставин, які б свідчили про формування такої думки дитини під впливом, судом не встановлені.

Стороною відповідача не заперечується той факт, що з 2014 року він з дитиною дійсно не бачився та не спілкувався. Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність перешкод його участі у вихованні дитини. Його звернення до органу опіки і піклування щодо встановлення побачень із дитиною мало місце лише раз у 2018 році, однак у задоволенні його заяви було відмовлено. Маючи можливість оскаржити таке рішення чи звернутися до суду із відповідним позовом, відповідач будь-яких дій не вчинив, тобто погодився із такою відмовою. Будь-які фактичні дані, які б свідчили, що відповідач з 2018 року (понад шість років) не мав можливості хоча б кілька разів на рік навідувати сина, встановити із ним родинний зв`язок чи контакт, привітати дитину з днем народження, відвідати у дошкільному закладі чи школі, відповідачем не надано і судом не встановлено. Доказів створення відповідачу перешкод у вчиненні таких дій також суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, маючи можливість брати участь у вихованні дитини, свідомо тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а тому з урахуванням думки дитини, висновку органу опіки та піклування, з огляду на якнайкраще забезпечення інтересів дитини вважав, що сукупність наведених обставин дає підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, що разом із тим, не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що протягом розгляду справи у суді, під час засідання комісії у справах дітей відповідач жодного разу не зробив спроби поспілкуватись із сином, хоча така можливість йому надавалася, жодного разу не приїхав до дитини за цей період, не комунікував із ним, тобто, не зробив будь-яких спроб налагодити емоційний зв`язок із дитиною, що свідчить про формальність його заперечень, не підтверджує реального інтересу батька до дитини та бажання змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Сихівський районний суд м. Львова додатковим рішенням від 15 квітня
2025 року стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Визначаючи розмір понесених позивачкою судових витрат та частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат за надання правничої допомоги, суд першої інстанції врахував обсяг виконаної представником роботи, складність справи, кількість судових засідань у справі, а також принципи пропорційності, співмірності і розумності судових витрат, та дійшов висновку, що на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн, який є достатнім і справедливим, а також пропорційним до розміру задоволених вимог.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Не погодившись з рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року та додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова 
від 15 квітня 2025 року, ОСОБА_2 оскаржив їх в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд постановою від 20 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року та додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про можливість позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина та зазначив, 
що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували наявність перешкод його участі у вихованні дитини. Його звернення до органу опіки і піклування щодо встановлення побачень із дитиною мало місце лише раз у 2018 році, однак 
у задоволенні заяви було відмовлено. Маючи можливість оскаржити таке рішення чи звернутись до суду із відповідним позовом, відповідач зазначених дій не вчинив.

Апеляційний суд зазначив, що будь-які фактичні дані, які б свідчили, що відповідач 
з 2018 (понад шість років) не мав можливості хоча б кілька разів на рік навідати сина, встановити із ним родинний зв`язок контакт, привітати із днем народження, відвідати у дошкільному закладі чи школі, відповідачем не надано і судом не встановлено. Вказані обставини свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківського обов`язку щодо виховання дитини.

Суд апеляційної інстанції також вказав, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. 

Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції було проголошено 17 березня 2025 року, докази щодо понесення судових витрат позивачкою мали бути надані до суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду, тобто не пізніше 24 березня 2025 року. Заява про ухвалення додаткового рішення була подана позивачкою 
21 березня 2025 року, про що свідчить вихідний штамп на конверті, та до суду надійшла 27 березня 2025 року, тобто подана в межах строку, передбаченому ЦПК України. Апеляційний суд дійшов висновку, що розмір судових витрат на правову допомогу, стягнутий додатковим рішенням суду, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їх розміру, виходячи із фактичних обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 вересня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат
Статіва О. В., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на рішення Сихівського районного суду м. Львова 
від 17 березня 2025 року, додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року, додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду
від 20 серпня 2025 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема:
від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) про те, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Заявник вказує, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження доводів позовної заяви про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Позивачка не довела, а суд не встановив, що позбавлення батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини, поведінка батька не може змінитися, батько може негативно впливати на дитину, а поведінка батька буде перешкоджати нормальному вихованню дитини; батько не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення батька батьківських прав стосовно сина, як і доказів щодо неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивачка не надала.

Щодо оскарження судових рішень у частині стягнення судових витрат на правову допомогу заявник вказує, що представник позивачки подала докази про понесені судові витрати після закінчення встановленого строку, а саме після 23 березня 2025 року, що унеможливлювало стягнення таких витрат.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 вересня 2025 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 11 березня 2026 року у складі колегії суддів Сердюка В. В., Карпенко С. О., Фаловської І. М. призначив справу до судового розгляду у складі п`яти суддів.

Протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 02 квітня 
2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Синельников Є. В., Фаловська І. М., Шипович В. В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Карпенко С. О. та Фаловської І. М. визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: головуючий - Синельников Є. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє 
ОСОБА_6 , вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Згідно з довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 липня 
2024 року № 1333-7002076594 та № 1333-7002076595, виданими Управлінням адміністрування послуг Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, фактичне місце проживання малолітнього ОСОБА_3 є спільним із позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки, виданої Ліцеєм № 2 Шепетівської міської ради від 10 жовтня 2024 року № 01-47/242 відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в 7-А класі Ліцею № 2 Шепетівської міської ради і з 10 жовтня 2024 року переведений на сімейну форму навчання.

Із довідки, виданої Шепетівським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області від 28 серпня 2024 року № 01-47, вбачається що ОСОБА_3 є учнем 7-А класу вказаного навчального закладу, його батько ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину приводить та забирає мати, вихованням дитини також займається вітчим ОСОБА_7 .

З довідки Городищенського закладу дошкільної освіти «Сонечко» від 19 серпня 
2024 року № 122 вбачається, що за час перебування ОСОБА_4 
у вказаному дошкільному закладі відповідач не брав участі у вихованні дитини, 
не був присутній на батьківських зборах, не забирав сина додому з дошкільного закладу.

З довідки ПО «Центр позашкільної освіти «Flash Vinnytsia» від 10 вересня 2024 року № 10/09 вбачається, що ОСОБА_5 навчався у вказаному закладі впродовж 2022-2023 років на платній основі, за навчання сплачувала лише позивачка.

Із висновку психологічного обстеження дитини від 28 вересня 2024 року вбачається, що практичним психологом ОСОБА_8 проаналізовано діагностичну бесіду та психоемоційний стан ОСОБА_4 , за результатом чого констатовано, що дитина має стабільний психоемоційний стан без ознак депресії, розвинутий самоконтроль, здатний оцінювати відношення до себе з боку дорослих, уміє аналізувати емоційний зміст ситуації спілкування. 

Дитина проживає із матір`ю та вітчимом, якого вважає батьком із дворічного віку, задоволений тим як батьки проявляють турботу. Біологічного батька не знає, ніколи не бачив та не спілкувався, бажання познайомитися з ним та спілкуватися не має, стверджує, що це стороння для нього людина.

Висновком органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не дбає про духовний та фізичний розвиток дитини, не переживає за його здоров`я та майбутнє, матеріально не забезпечує.

ОСОБА_2 щонайменше з 2014 року, тобто понад 10 років, не виконує своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини, оскільки суду не надано доказів, які б підтверджували, що протягом цього часу відповідач спілкувався із дитиною, відвідував його, турбувався про здоров`я дитини, його фізичний та моральний розвиток, цікавився його навчанням, готував його до самостійного життя чи іншим чином брав участь у житті дитини або встановив із ним довірливий емоційний зв`язок. Як повідомив у судовому засіданні сам малолітній ОСОБА_5 відповідача він не знає взагалі, ніколи не бачив та не має намірів бачитися з ним і спілкуватися, тому що це стороння для нього людина, а своїм батьком вважає вітчима, з яким у нього хороші довірливі стосунки. Вказані пояснення надані дитиною вільно, усвідомлено, у присутності психолога, обставини, які б свідчили про формування такої думки дитини під впливом, судом не встановлені.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_9 пояснила, що є рідною сестрою позивачки та хрещеною матір`ю ОСОБА_4 , дуже близька із ними. Ще до народження дитини позивачка та відповідач перестали проживати разом, бачила відповідача лише двічі: на хрестинах дитини та на святкуванні одного року. Після цього відповідач в житті дитини участі не бере. Лише одного разу у 2018 року, коли сестра проживала в м. Шепетівка і приїхала до неї в гості у м. Львів, відповідач зателефонував позивачці з претензією, що він приїхав до сина в м. Шепетівку, а їх немає. Сестра пояснила, що не знала про його приїзд, тому поїхала у гості у м. Львів, з цього приводу у них виник конфлікт. Більше відповідач дитиною не цікавився, не брав участі у його вихованні, не спілкувався з ним, не відвідував його. Дитина вважає батьком чоловіка позивачки.

Також суди встановили, що представник позивачки, до завершення судових дебатів зробила заяву про стягнення з відповідача судових витрат відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України та у строк, передбачений законом, подав докази понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Апеляційний суд встановив, що заява була скерована позивачкою до суду 21 березня 2025 року, про що свідчить вихідний штамп на конверті.

Як вбачається із квитанцій від 17 березня 2025 року № 18-03/25 та від 15 жовтня 2024 року № 15-10/24 позивачка понесла витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у цій справі, у розмірі 26 000,00 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 
164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що після народження дитини відповідач ніколи не піклувався про сина, не цікавився його успіхами, станом здоров`я, навчанням, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі жодного разу не спілкувався 
з дитиною, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, 
не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу 
до внутрішнього світу, не створював умов для отримання освіти та взагалі не брав участі у житті сина як його батько. 

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення 
до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль 
за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

При розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

Суд першої інстанції з урахуванням положень статті 164 СК України заслухав думку дитини ОСОБА_4 , який повідомив суду, що відповідача він не знає взагалі, ніколи не бачив та не чув, наміру бачитися з ним та спілкуватися він не має, оскільки це стороння для нього людина, а своїм батьком вважає вітчима, з яким у нього хороші довірливі стосунки. Вказані пояснення надані дитиною вільно, усвідомлено, у присутності психолога, обставини, які б свідчили про формування такої думки дитини під впливом, суд не встановив.

Верховний Суд дійшов переконання, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Встановлені судами обставини справи дають підстави для висновку, що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від дитини, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 14 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду 
з приводу усунення перешкод чи надання сприяння у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність перешкод його участі у вихованні дитини. Звернення батька до органу опіки і піклування щодо встановлення побачень із дитиною мало місце лише раз у 2018 році, однак у задоволенні його заяви було відмовлено. Маючи можливість оскаржити таке рішення чи звернутись до суду із відповідним позовом, відповідач будь-яких дій не вчинив, погодившись із такою відмовою. Будь-які фактичні дані, які б свідчили, що відповідач із 2018 року (понад шість років) не мав можливості хоча б кілька разів на рік навідати сина, встановити із ним емоційний зв`язок, контакт, привітати із днем народження, відвідати у дошкільному закладі чи школі, відповідачем не надано і судом не встановлено. 

Доказів створення відповідачу перешкод у вчиненні таких дій, реалізації батьківських прав та виконання батьківських обов`язків також суду не надано.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що протягом розгляду цієї справи у суді, під час засідання комісії у справах дітей, відповідач жодного разу не зробив спроби поспілкуватись із сином, хоча така можливість йому надавалась, жодного разу не приїхав до дитини за цей період, не комунікував із сином, тобто, не зробив спроб налагодити емоційний зв`язок із дитиною, що свідчить про формальність його заперечень та не підтверджує реального інтересу до дитини та бажання змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 
2022 року справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, 
від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними. 

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судами обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо оскарження судових рішень у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Позивачкою на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 17 вересня 2024 року із зазначенням вартості 1 години роботи адвоката; акт виконаних робіт від 17 березня 2025 року, що підписаний позивачем та адвокатом, із зазначенням виконаних робіт та їх вартості, на загальну суму 26 000,00 грн, та квитанції про сплату вказаних коштів.

Вивчивши наявні у матеріалах справи докази понесення витрат, пов`язаних 
з правничою допомогою адвоката, аналізуючи розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката на предмет співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг 
та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився апеляційний суд, обґрунтованого виснував про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

Доводам відповідача про те, що представник позивача подала докази про понесення судових витрат після закінчення встановленого законом строку а саме після 23 березня 2025 року, апеляційний суд надав належну оцінку та правильно зазначив, що заява була скерована представником позивачки до суду 21 березня 2025 року, про що надано відповідні докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, 
а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Статіва Олена Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року, додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович