ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3366/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 (суддя Новікова Р.Г.)
про затвердження мирової угоди

у справі № 904/3366/25
за позовом керівника Криворізької центральної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Криворізької міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс”
про стягнення безпідставно збережених коштів

ВСТАНОВИВ:
Керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” з позовом про стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі 5 183 012 грн 93 коп. Керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” з позовом про стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі 5 183 012 грн 93 коп. 
До пред`явлення позову керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою від 24.06.2025 про забезпечення позову до пред`явлення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ТОВ “Форпартнерс”, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 428670512110.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 суд задовольнив частково заяву керівника Криворізької центральної окружної прокуратури від 24.06.2025 про забезпечення позову та наклав арешт на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс”, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 428670512110 в межах ціни позову у розмірі 5 183 012 грн 93 коп.
На адресу суду 11.11.2025 надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заява позивача від 11.11.2025 про затвердження мирової угоди у справі №904/3366/25, укладеної між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс», та закриття провадження у справі №904/3366/25 та заява відповідача від 11.11.2025 про скасування заходів забезпечення, застосованих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі № 904/3366/25 затверджено мирову угоду, укладену між Криворізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форпартнерс», текст якої викладено в резолютивній частині відповідної ухвали. 
Не погодившись з вказаною ухвалою Першим заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 про затвердження мирової угоди та направити справу № 904/3366/25 для продовження її розгляду до господарського суду Дніпропетровської області. 
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- судом порушено вимоги ст. 192 ГПК України, якою визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Умови мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі № 904/3366/25, суперечать вимогам законодавства. Встановлено, що мирова угода від імені міської ради підписана начальником юридичного управління Виконкому Криворізької міської ради Кудіним М.В. при відсутності повноважень на підписання мирової угоди від імені міської ради, чим порушено п.п. 28, 34, 35 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України». Так, Кудін М.В. не мав повноважень на підписання мирової угоди, оскільки на пленарному засіданні міської ради рішення відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не приймалося. Ніяких пленарних засідань сесії міської ради з цього питання не розглядалися та не приймалися, що підтверджується інформацією із сайту Криворізької міської ради, згідно із якою рішення міської ради про затвердження мирової угоди від 14.11.2025 відсутні. Підписання мирової угоди представником Криворізької міської ради за відсутності рішення міської ради не може розцінюватися як воля територіальної громади. Таким чином, начальник Юридичного управління Виконкому Криворізької міської ради фактично перебрав на себе повноваження, яке відповідно до п. 28, 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» може бути розглянуто виключно на пленарному засіданні міської ради. Крім цього, слід зазначити, що ухвалою Верховного Суду від 04.11.2025 у справі №904/254/25 зазначену справу передано на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду . На вирішення судової палати винесено питання щодо можливості укладання мирової угоди без відповідного рішення міської ради у випадку, якщо вирішення такого питання віднесено до виключної компетенції міської ради відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» . Начальник Кудін М.В., не маючи відповідних повноважень, без рішення міської ради, шляхом укладання мирової угоди від 14.11.2025 одноособово розпорядився спірною земельною ділянкою та умовами щодо сплати безпідставно збережених коштів у формі орендної плати до міського бюджету. Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права (ст. 14 ПК України, ст. п. 28, 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України»), у зв`язку з чим безпідставно затвердив мирову угоду від 14.11.2025 та закрив провадження у справі. Також, до спільної заяви не додано документу, який підтверджує повноваження Кудіна М.В. на укладання такої мирової угоди. Отже, судом першої інстанції належним чином не встановлено повноважень представника Криворізької міської ради, в порушення статтей 56, 192 ГПК України затверджено мирову угоду від 14.11.2025 та закрито провадження у справі;
- предметом позову у справі є стягнення грошових коштів у розмірі 5183012,93 грн, які відповідач безпідставно зберіг при безоплатному використанні земельної ділянки. При винесенні ухвали про затвердження мирової угоди, судом першої інстанції не дотримано дві імперативні вимоги ч. 5 ст. 192 ГПК України щодо обов`язкових підстав для відмови у затвердженні мирової угоди. Відповідно до частини п`ятої статті 192 ГПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє. У даному випадку, мирову угоду підписано неуповноваженою особою, що свідчить про її невідповідність вимогам, передбаченим ст. 192 ГПК України.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
19.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін. 
19.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін. 
02.06.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява, в якій він повідомив, що з 01 травня 2026 року правовідносини між адвокатом Скоком Антоном Володимировичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРПАРТНЕРС», які виникли на підставі вказаного договору про надання правничої допомоги, припинені. Повноваження адвоката Скока Антона Володимировича як представника ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» у справі № 904/3366/25 припинено. Просив подальший розгляд справи здійснювати без участі адвоката Скока Антона Володимировича як представника ТОВ «ФОРПАРТНЕРС».
В судовому засіданні 10.06.2025 брав участь прокурор (апелянт). Позивач та відповідач, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, у справі вже відбулося судове засідання 25.02.2026, на якому був присутній прокурор та представник відповідача, які надали свої пояснення щодо апеляційної скарги.
При цьому позивач та відповідач, як учасники судового процесу, не були позбавлені права забезпечити участь у судовому засіданні 03.06.2026 будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету щодо участі в судовому процесі у випадку невизнання судом обов`язкової явки представника, не тягне за собою неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для його відкладення.
Натомість обставин неможливості вирішення спору судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги тривалість провадження та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, заяву позивача про розгляд справи за його відсутності, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників сторін, які не з`явилися.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Прокурор в судовому засіданні 10.06.2026 підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу №904/3366/25 для продовження розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутнього прокурора, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форпартнерс» з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 5 183 012 грн 93 коп. 
В обґрунтування заявлених вимог прокурор послався на безоплатне користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:08:233:0001, на якій розташоване нерухоме майно, що належить відповідачу.
Прокурор вказав, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з 24.12.2022 по теперішній час ТОВ «Форпартнерс» на праві приватної власності володіє нерухомим майном (комплексом будівель та споруд) за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29. Згідно з описом, зазначеному у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, до складу майна входить: літ. Г - будівля машинного участку, площею 774,4 кв.м.; літ. Д - мийка, площею 23,8 кв.м.; літ. Е - будівля гофроцеху, площею 594,2 кв.м.; літ. Ж - компресорна, площею 52,5 кв.м.; літ. З - слюсарна майстерня, площею 72,5 кв.м.; літ. И - будівля збирального цеху, площею 907,8 кв.м.; літ. К – дільниця збирання, площею 376,3 кв.м.; літ. Л - будівля механічної майстерні, 187,5 кв.м.; літ. М - ремонтні бокси, площею 254,1 кв.м.; літ. Н - трансформаторна підстанція, площею 30,8 кв.м.; літ. О - будівля оздоблювальної майстерні, площею 2 087,0 кв.м.; літ. П - будівля складу, площею 2 134,3 кв.м.; №1-3 - огорожа, ворота, загальною площею 7 495,2 кв.м.
Прокурор повідомив, що вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1211000000:08:233:0001 площею 2,5352 га. 
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру ця земельна ділянка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29; категорія землі – землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення земельної ділянки: “11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком”.
Прокурор зазначив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка є комунальною власністю Криворізької міської територіальної громади. Право оренди на земельну ділянку за відповідачем не зареєстровано.
Прокурор пояснив, що факт знаходження вказаного нерухомого майна на земельній ділянці 1211000000:08:233:0001 площею 2,5352 га встановлений рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2022 у справі №904/545/22, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.01.2023.
Прокурор стверджував, що ТОВ “Форпартнерс” придбавши комплекс будівель за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1211000000:08:233:0001 площею 2,5352 га, використовує земельну ділянку без укладеного договору оренди, за відсутності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, тим самим збільшує вартість власного майна та протиправно позбавляє територіальну громаду міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати.
Позивач вказав, що згідно з листом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №14549/5/04-36-04-05-11 від 27.03.2025 ТОВ “Форпартнерс” не подавало податкові декларації з плати за землю за 2022-2025 роки. 
Прокурор повідомив, що відповідно до листа Відділу №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02.04.2025 №837/299-25 нормативна грошова оцінка земельної ділянки 1211000000:08:233:0001 складала: у 2022 році – 58 680 499 грн 76 коп., у 2023 році – 67 482 714 грн 16 коп., у 2024 році – 70 923 478 грн 60 коп. Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 31.03.2025 нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить 79 437 499 грн 76 коп.
За розрахунком прокурора, загальна сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:08:233:0001 з 24.12.2022 по 31.05.2025 дорівнює 5 183 012 грн 93 коп. та складається з сум:
- у розмірі 37 858 грн 40 коп. за період 24.12.2022 – 31.12.2022;
- у розмірі 2 024 481 грн 42 коп. за період 01.01.2023 - 31.12.2023;
- у розмірі 2 127 704 грн 36 коп. за період 01.01.2024 – 31.12.2024;
- у розмірі 992 968 грн 75 коп. за період 01.01.2025 – 31.05.2025.
Прокурор зазначив, що органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Криворізька міська рада як розпорядник земельних ділянок комунальної власності на території міста Кривого Рогу, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території міста Кривого Рогу, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав.
Прокурор вказав, що про виявлені порушення, наявність підстав для вжиття заходів, направлених на стягнення безпідставно збережених коштів з ТОВ “Форпартнерс” за користування земельною ділянкою 1211000000:08:233:0001 площею 2,5352 га за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, Криворізька центральна окружна прокуратура повідомляла Криворізьку міську раду листами №59-2691-вих-25 від 21.03.2025, №59-3462вих-25 від 15.04.2025.
Прокурор повідомив про направлення на адресу Криворізької міської ради листа від 23.06.2025 №59-5721вих-25 на виконання вимог абз. 3 частини 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру”. 
На адресу суду 11.11.2025 надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява позивача від 11.11.2025 про затвердження мирової угоди у справі №904/3366/25, укладеної між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс», та закриття провадження у справі №904/3366/25. 
На адресу суду 11.11.2025 надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява відповідача від 11.11.2025 про прийняття та долучення до матеріалів справи документів: спільної письмової заяви сторін про затвердження мирової угоди між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс»; мирової угоди від 11.11.2025 між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс»; платіжної інструкції №487 від 11.11.2025 на суму 287945грн16коп.
Відповідач просив суд затвердити мирову угоду, укладену між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс» від 11.11.2025.
На адресу суду 13.11.2025 надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заперечення заступника керівника Криворізької центральної окружної прокуратури від 13.11.2025 щодо затвердження мирової угоди. 
Прокурор вказав, що мирова угода від 11.11.2025 від імені міської ради підписана представником міської ради Кудіним М.В. До спільної заяви не додано документу, який підтверджує повноваження Кудіна М.В. на укладання такої мирової угоди. Кудін М.В., не маючи відповідних повноважень, без рішення міської ради, шляхом укладання мирової угоди від 11.11.2025, одноособово розпорядився спірною земельною ділянкою та умовами щодо сплати безпідставно збережених коштів у формі орендної плати до міського бюджету.
Прокурор послався на ст. 10, 265, п. 14.1.147 Податкового кодексу України та вказав що орендна плата є складовою плати за землю, яка в свою чергу є різновидом податку на майно. Податок на майно належить до місцевих податків та зборів та встановлюється відповідною місцевою радою, а його сплата зараховується до місцевого бюджету.
Прокурор зазначив, що умови мирової угоди, які передбачають розстрочення виконання зобов`язань перед територіальною громадою, фактично є пільгою щодо сплати місцевих податків та зборів. Такі рішення можуть прийматися виключно міською радою, а не її представником, докази повноважень якого відсутні у даній справі. 
Прокурор вказав, що передача земельних ділянок можлива лише за наявності рішення сесії міської ради то і будь-які розпорядження земельними ділянками, у тому числі щодо укладення мирових угод у справах за позовами про знесення самовільно збудованого самочинного майна та повернення до комунальної власності земельних ділянок належить також до виключної компетенції сесії міської ради.
Прокурор наполягав, що підписання мирової угоди представником Криворізької міської ради за відсутності рішення міської ради не може розцінюватися як воля територіальної громади. 
Прокурор стверджував, що начальник Юридичного управління Виконкому Криворізької міської ради фактично перебрав на себе повноваження, які відповідно до п. 28, 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» може бути розглянуто виключно на пленарному засіданні міської ради.
Прокурор зазначив, що умови мирової угоди від 11.11.2025 передбачають розстрочення виплати боргу строком на 18 місяців. Ці умови суперечать положенням частини 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України. Тому така мирова угода не може бути затверджена судом.
Прокурор вказав, що за умовами мирової угоди тільки міська рада несе негативні наслідки у вигляді розстрочення суми боргу на строк понад того, який встановлений законодавством, а відповідач взагалі не поступається ніякими своїми інтересами на користь міської ради. За таких обставин мирова угода не підлягає затвердженню судом. 
На адресу суду 17.11.2025 надійшло сформоване в системі «Електронний суд» клопотання відповідача від 16.11.2025 про долучення - виправленої спільної письмової заяви сторін про затвердження мирової угоди, мирової угоди від 14.11.2025, доказів подання заяви щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування.
На адресу суду 17.11.2025 надійшла спільна заява позивача та відповідача від 14.11.2025 про затвердження мирової угоди від 14.11.2025 у справі №904/3366/25 та закриття провадження у справі №904/3366/25.
Дослідивши зміст мирової угоди від 14.11.2025 у сукупності з матеріалами справи та процесуальними нормами, які регулюють відповідні дії, господарський суд ухвалою від 17.11.2025 суд затвердив її та закрив провадження у справі №904/3366/25.
Враховуючи викладене, керуючись ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України суд першої інстанції задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” від 11.11.2025 про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 у справі №904/3366/25.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Предметом оцінки в апеляційному порядку є ухвала суду першої інстанції, якою затверджено мирову угоду та закрито провадження у справі.
Судом досліджено зміст мирової угоди від 14.11.2025, яку сторони просили суд затвердити на наступних умовах:
1. Предмет мирової угоди 
1.1. Ця Мирова угода укладається Сторонами на підставі взаємних поступок, з метою врегулювання спору, який є предметом розгляду в справі №904/3366/25 за позовною заявою Криворізької центральної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» про стягнення на користь Криворізької міської ради безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:08:233:0001 за період з 24.12.2022 до 31.05.2025 у розмірі 5 183 012,93 грн, а також судовий збір у розмірі 62 196,16 грн. 
1.2. За цією мировою угодою Відповідач визнає заявлені до стягнення кошти в розмірі 5 183 012,93 грн, та судові витрати по сплаті 50% судового збору в розмірі 31 098,08 грн, які зобов`язується сплатити на умовах узгоджених цією Мировою угодою. 
1.3. Відповідач ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» зобов`язується здійснити погашення (сплату) суми заборгованості за користування земельною ділянкою у розмірі 5 183 012,93 грн на користь Криворізької міської ради. 
Відповідач ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» зобов`язується здійснити погашення (сплату) судового збору сплаченого при подачі позовної заяви до суду, а саме 50% судового збору в розмірі 31 098,08 грн на користь Дніпропетровської обласної прокуратури протягом тридцяти днів з дня затвердження судом мирової угоди.
1.5. Відповідно до вимог частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, суд повертає позивачу з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а відтак, інші 50% сплаченого судового збору у розмірі 31098,08 грн підлягають поверненню судом на рахунок Дніпропетровської обласної прокуратури після затвердження судом цієї мирової угоди. 
2. Розстрочка погашення боргу та відповідальність
2.1. Позивач надає Відповідачу розстрочку по сплаті 5 183 012,93 грн строком до 01.05.2027.
2.2. Відповідач зобов`язується сплатити на поточний рахунок Криворізької міської ради визнану суму заборгованості 5 183 012,93 грн частками в наступному розмірі та строки:
2.2.1. до 01.12.2025 – 287 945,16 грн; - (сплачено ТОВ “ФОРПАРТНЕРС”)
2.2.2. до 01.01.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.3. до 01.02.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.4. до 01.03.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.5. до 01.04.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.6. до 01.05.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.7. до 01.06.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.8. до 01.07.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.9. до 01.08.2026 – 287 945,16 грн; 
2.2.10. до 01.09.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.11. до 01.10.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.12. до 01.11.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.13. до 01.12.2026 – 287 945,16 грн;
2.2.14. до 01.01.2027 – 287 945,17 грн;
2.2.15. до 01.02.2027 – 287 945,17 грн;
2.2.16. до 01.03.2027 – 287 945,17 грн; 
2.2.17. до 01.04.2027 – 287 945,17 грн;
2.2.18. до 01.05.2027 – 287 945,17 грн.
2.3. Кошти у розмірі 5 183 012,93 грн підлягають перерахуванню на поточний рахунок Криворізької міської ради за наступними реквізитами: Отримувач: ГУК у м. Кривий Ріг, Дніпропетровській області, м. Кривий Ріг, код 24062200, ЄДРПОУ 37988155, Банк отримувача: Казначейство України, UA 818999980314010611000004645. Зміна реквізитів не звільняє ТОВ “ФОРПАРТНЕРС” від обов`язку сплати заборгованості за умовами мирової угоди. У разі зміни реквізитів Криворізька міська рада письмово повідомить ТОВ «ФОРПАРТНЕРС».
2.4. На підтвердження факту перерахування коштів, Відповідач протягом п`яти днів з дня перерахування коштів направляє на адресу Криворізької міської ради у паперовому вигляді або електронною поштою на адресу - u.lawyer@kr.gov.ua, відповідні докази (квитанція, платіжні інструкції, тощо).
2.5. Відповідач має право в будь-який момент протягом строку виконання цієї мирової угоди здійснити платіж (платежі) для повного погашення або погашення понад передбачену черговим платежем суму, зазначену в п. 2.2 цієї мирової угоди. При цьому така сума переплати йде на погашення всієї суми боргу за цією мирової угодою, та зменшує розмір першого наступного і далі в порядку черговості платежу на суму такої переплати.
2.6. У разі прострочення Відповідачем сплати коштів за встановленим пунктом 2.2. цієї Мирової угоди терміном, ухвала про затвердження Мирової угоди у справі №904/3366/25 відповідно до вимог Закону України “Про виконавче провадження”, яка є виконавчим документом, передається для її примусового виконання. 
3. Інші умови
3.1. Сторони підтверджують, що ця Мирова угода відповідає дійсним намірам Сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається Сторонами у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та па вигідних для Сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Мирова угода укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення. Сторони однаково розуміють значення, умови цієї Мирової угоди, її природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються цією Мировою угодою, а також засвідчують, що цією Мировою угодою визначені всі істотні умови, про то свідчать особисті підписи сторін під цією Мировою угодою. 
3.2. Наслідки закриття провадження у справі у зв`язку з укладенням Мирової угоди, передбачені статтею 231 Господарського процесуального кодексу України. Сторонам роз`яснені і зрозумілі. 
3.3. Сторони заявляють, що ні в процесі укладення цієї Мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.
3.4. Ця Мирова угода укладена українською мовою, яку Сторони розуміють, у 3(трьох) екземплярах, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної зі Сторін та один для долучення до матеріалів господарської справи №904/3366/25, що перебуває у провадженні Господарського суду Дніпропетровської області.
4. Реквізити та підписи сторін...
Так, одним із визначальних принципів господарського судочинства є принцип диспозитивної, закріплений в статті 14 ГПК України. Такий принцип полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
За змістом ч. 7 ст. 46 ГПК України сторони можуть примиритися, у тому числі, шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.
Відповідно до ст. 192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.
До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання, пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін. У такий спосіб мирова угода є однією з форм прояву свободи (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав, що проявляється в укладенні між ними угоди про заміну зобов`язання, на підставі якого й виник спір, іншим зобов`язанням з метою врегулювання такого спору (постанова Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №911/427/19).
Мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі, на стадії виконання судового рішення. На відміну від звичайного договору, мирова угода у позовному провадженні укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/661/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 185/8179/22 щодо застосування ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України, яка за змістом є аналогічною статті 192 Господарського процесуального кодексу України, зазначила, що мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд. 
Водночас, Верховний Суд у постанові від 22.05.2024 у справі № 922/436/22, залишаючи без змін ухвалу апеляційного господарського суду, якою затверджено мирову угоду між Харківською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маяк Інвест Холдинг" та закрито провадження у справі, зазначив, що мирова угода є вираженням взаємного волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 911/918/15 зазначив, що для встановлення обставин щодо правомірності закриття провадження у справі у зв`язку із затвердження мирової угоди сторін необхідно перевірити дотримання судом при затвердженні мирової угоди вимог статті 192 Господарського процесуального кодексу України, зокрема дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону, чи не порушують права або охоронювані законом інтереси інших осіб, чи не є вони невиконуваними, а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють, оскільки порушення будь-якої з наведених вимог є безумовною підставою для відмови у затвердженні мирової угоди і, як наслідок, відсутністю передумов для закриття провадження у справі з цих підстав.
Отже, надавши учасникам справи право на врегулювання спору між собою на засадах диспозитивності, законодавець в той же час визначив межі реалізації такого права, дотримання яких є обов`язковим і для учасників правовідносин, і для суду. Повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.
При цьому затвердження мирової угоди під час розгляду справи має здійснюватися з застосуванням принципу «судового розсуду». Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу. 
Водночас, надавши учасникам справи право на врегулювання спору між собою на засадах диспозитивності, законодавець в той же час визначив межі реалізації такого права, дотримання яких є обов`язковим і для учасників правовідносин, і для суду.
Так, як передбачено ч. 5 ст. 192 ГПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Тобто, повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.
Відтак, укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, є правом сторони, яке, в свою чергу згідно процесуального Закону неможливо реалізувати якщо такі дії суперечать законодавству або це призводить до порушення чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.
Таким чином, суд має дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону; перевірити чи не порушує мирова угода права чи охоронювані законом інтереси інших осіб; чи не є її умови невиконуваними; а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють (подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 911/918/15, від 24.01.2020 у справі № 911/5310/14).
Суд першої інстанції перевірив наявність повноважень у представників сторін на укладення мирової угоди від 14.11.2025 та встановив, що така підписана представником Криворізької міської ради Кудіним Максимом Вікторовичем та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Форпартнерс» Поляковим Дмитром Анатолійовичем.
Повноваження представника Криворізької міської ради - Кудіна Максима Вікторовича підтверджуються Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадських формувань. У цьому Витягу відсутні застереження щодо обмеження права вказаної особи підписувати та подавати мирові угоди. Доказів зворотного матеріали справи не містять.
Згідно з ч. 1 ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
А за приписами ч. 3 цієї статті юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. 
При цьому як унормовано частиною четвертою названої статті, держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого ді є його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. 
Відповідно до Положення про юридичне управління виконкому міської ради, затвердженого рішенням Криворізької міської ради від 25.03.2015 №3476, юридичне управління:
- представляє в установленому законодавством порядку інтереси територіальної громади міста Кривого Рогу в особі міської ради, її виконавчих органів та міського голови в судових інстанціях, інших органах у межах наданих повноважень (п. 3.7);
- начальник управління забезпечує виконання доручень міського голови та його заступників (пп. 5.5.2); 
- представляє інтереси міського голови, міської ради та її виконавчих органів у судах різних інстанцій (пп. 5.5.4). 
Начальником юридичного управління розпорядженням Криворізького міського голови від 19.03.2021 №165-к призначено Кудіна Максима Вікторовича. 
Відомості про Кудіна Максима Вікторовича внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно з якими він має право вчиняти дії від імені юридичної особи - Криворізької міської ради (код ЄДРПОУ 33874388), у тому числі підписувати договори тощо (відповідальний за представництво інтересів Криворізької міської територіальної громади в особі Криворізької міської ради в установленому законодавством порядку та участь у судових справах у порядку самопредставництва, з правом підпису відповідних документів). 
Наведені документи не містять даних щодо обмеження права зазначеної особи підписувати та подавати мирові угоди.
Звідси вказаним в сукупності, підтверджуються повноваження Кудіна Максима Вікторовича на підписання Мирової угоди від 14.11.2025, а вказані вище документи були подані до Господарського суду Дніпропетровської області підсистемою «Електронний суд» разом із заявою від 14.11.2025, що у свою чергу спростовує твердження Дніпропетровської обласної прокурати про їх відсутність в суді першої інстанції на момент постановлення оскаржуваної ухвали.
Посилання прокурора на висновки Верховного Суду у постановах від 07.04.2021 у справі № 911/15/19 (предмет спору розірвання договору оренди) та справу № 904/254/25 (усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою, повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації), колегією суддів відхиляються як безпідставні, оскільки справи, на які посилається прокурор, суттєво відрізняються за предметом і підставами позовних вимог, установленими фактичними обставинами, змістом правовідносин та їх матеріально-правовим регулюванням від справи, що розглядається.
При цьому приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не віднесено до виключних повноважень міської ради вирішення питання щодо укладення мирових угод у судових справах і така вимога відсутня в ГПК України.
Крім того, судом враховується, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2024 у справі № 904/3912/23 було затверджено мирову угоду між Криворізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Векта Лайн" та, відповідно, перевірені повноваження на підписання мирової угоди, зокрема, з боку представника позивача - Кудіна М.В. 
В даному ж випадку відповідні процесуальні дії сторін щодо укладення та підписання мирової угоди вчинені повноважними представниками сторін, відповідають їх волевиявленню та нормам чинного законодавства, що не спростовано скаржником.
Натомість обставини, визначені ч. 5 ст. 192 ГПК України, щодо наявності підстав для відмови у затвердженні мирової угоди, відсутні.
В свою чергу, положення ч. 1, 4 ст. 331 ГПК України визначають, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Частина 5 статті 331 ГПК України передбачає, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 виснувала, що розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.
З наведеного вбачається висновок, що положення статті 331 ГПК України застосовується до судового рішення, яким вже вирішено спір між сторонами та яке набрало законної сили й підлягає обов`язковому виконанню. На користь такого свідчить також розміщення законодавцем цієї норми саме в розділі V Господарського процесуального кодексу України, присвяченому процесуальним питанням, пов`язаним з виконанням судових рішень у господарських справах. При цьому, розстрочення виконання рішення ініціюється стороною одноосібно, зазвичай боржником. Фактично у цьому випадку мова йде про наявність субординаційних відносин між боржником та судом, який, на стадії виконання судового рішення, має право дозволити відповідне розстрочення або відстрочення.
В свою чергу, аналіз положень ч. 1 ст. 192 ГПК України свідчить, що мирова угода - це результат дискреційних повноважень сторін спору координаційного (договірного) характеру з метою припинити спір, виражений в укладеному ними та поданому на затвердження суду правочині - мировій угоді, яка набирає чинності з моменту її затвердження судом.
Слід зазначити, що взаємними поступками є добровільна відмова кожної із сторін від чого-небудь (певних вигод, умов, намірів тощо) або послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту. Узгодження взаємних поступок є виключним правом сторін, яким вони користуються на власний розсуд, виходячи із власної оцінки комерційної доцільності, господарських, цивільних чи ділових взаємовідносин із контрагентом, майнових або немайнових інтересів тощо. Сутність поступок може носити кількісний (прощення боргу у певній частині тощо) або якісний характер (розстрочення боргу на певний строк). Втручання суду в оцінку взаємних поступок обмежене підставами для відмови у затвердженні мирової угоди, визначеними ч. 5 ст. 192 ГПК України.
Можливість встановлення графіку платежів, у тому числі поза межами річного строку, не заборонено Господарського процесуального кодексу України як умови для затвердження мирової угоди та є виявленням взаємоузгодженої волі сторін на підставі взаємних поступок, виходячи з їх власних інтересів. 
Тому як слушно зауважив господарський суд, помилковим є ототожнення узгодження сторонами мирової угоди умови про розстрочення платежів (ст. 192 ГПК України) та розстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили (ст. 331 ГПК України).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2025 у справі № 917/141/24.
Отже, погодження сторонами у мировій угоді поетапного погашення всього обсягу заявленої до стягнення заборгованості з використанням фактичного розстрочення погашення боргу на строк, що перевищує один рік, не є порушенням ст. 192 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на суперечність умов Мирової угоди від 14.11.2025 вимогам закону, зокрема, пунктам 28, 34, 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Так, за приписами частини першої вказаного Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради серед іншого вирішуються такі питання: 
- прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку (пункт 28); 
- вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (пункт 34);
- затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України (пункт 35). 
Втім умови Мирової угоди від 14.11.2025 не стосуються вирішенню жодного з означених вище питань. 
За пунктом 30.1. статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. 
Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень (п.12.3. ст. 12 ПК України). 
Натомість в рамках даного спору жодного звільнення Відповідача від обов`язку зі сплати за користування спірною земельною ділянкою не було, так як Мирова угода від 14.11.2025 передбачає сплату всіх заявлених до стягнення коштів. 
Більш того, Криворізька міська рада не може надати Відповідачу таку пільгу, так як пунктом 12.3.7. статті 12 Податкового кодексу України заборонено встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів. 
Відтак тезис апелянта про невідповідність умов Мирової угоди від 14.11.2025 пункту 28 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не знаходить свого підтвердження. 
Так само безпідставним є твердження скаржника про те, що Мирова угода від 14.11.2025 вирішує питання регулювання земельних відносин, за умови відсутності в рамках даної господарської справи позовної вимоги щодо самої земельної ділянки (повернення, звільнення, тощо). 
При цьому стягнення коштів за користування земельною ділянкою не є тотожним передачі земельної ділянки у користування. 
Щодо невідповідності умов Мирової угоди від 14.11.2025 положенням пункту 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», то необхідно зазначити, що Мирова угода від 14.11.2025 не стосується такого питання. Застосована в рамках даного спору ставка плати за землю встановлена рішенням Криворізької міської ради від 26.05.2021 №506 “Про встановлення ставок плати за землю та пільг із земельного податку на території міста Кривого Рогу”. 
Аргументи прокурора, що розстрочення сплати безпідставно збережених коштів є наданням відповідачу пільги щодо сплати місцевих податків та зборів є помилковим, оскільки згідно з умовами мирової угоди від 14.11.2025 відповідач не звільняється від обов`язку сплатити безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 5183012 грн 93 коп. 
Розмір цієї суми також не зменшується сторонами.
Протягом дії мирової угоди відповідач зобов`язується здійснювати щомісячні платежі відповідно до узгодженого графіка, що забезпечує стабільне надходження коштів до бюджету та відповідає інтересам держави.
Варто зауважити, що запропонована поетапна сплата заборгованості спрямована на забезпечення виконання зобов`язань без ризику припинення діяльності відповідача, що має важливе значення для збереження надходжень від його діяльності та подальшого забезпечення інтересів держави. 
Умови Мирової угоди в дійсності стосуються прав та обов`язків Сторін щодо предмету позову у справі № 904/3366/25 та не є такими, що не можуть бути виконані.
Апеляційним судом також не встановлено осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси можуть бути порушені внаслідок укладення Мирової угоди.
За таких обставин слід погодитися з висновками суду першої інстанції, що затвердження мирової угоди у такій редакції не суперечить законодавству та не порушує інтересів держави, оскільки передбачає ефективне та поетапне виконання зобов`язань зі сплати на користь місцевого бюджету, а зазначені умови відповідають принципу процесуальної економії та сприяють реальному виконанню судового рішення.
При цьому колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 193 ГПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою; ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження", а також зазначає, що у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень (на підставі статей 3, 5 Закону України "Про виконавче провадження").
Як повідомив позивач у відзиві на апеляційну скаргу, наразі ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» виконуються умови Мирової угоди від 14.11.2025, за наявною в юридичному управлінні інформацією сплачено 575 890,32 грн, що не заперечується прокурором.
Враховуючи викладене, запереченням прокурора надана вичерпна та обґрунтована оцінка й такі не спростовують можливість затвердження мирової угоди в поданій сторонами редакції.
Відповідно до ч. 3 ст. 192 ГПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. 
Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі (ч. 4 ст. 192 ГПК України).
За приписами п. 7 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
Згідно з пунктом 1.4 мирової угоди від 14.11.2025 сторони домовилися, що відповідач зобов`язується здійснити погашення (сплату) судового збору сплаченого при подачі позовної заяви до суду, а саме 50% судового збору в розмірі 31098грн08коп. на користь Дніпропетровської обласної прокуратури протягом тридцяти днів з дня затвердження судом мирової угоди. 
З огляду на наведене, 50% судового збору в розмірі 605 грн 60 коп. (1 211 грн 20 коп.*50%), сплаченого платіжною інструкцією №1696 від 16.06.2025 за подання заяви про забезпечення позову, та у розмірі 31 098 грн 08 коп. (62 196 грн 16 коп.*50%), сплаченого платіжною інструкцією №1695 від 16.06.2025 за подання позовної заяви, судом правомірно повернуто Дніпропетровській обласній прокуратурі з Державного бюджету України.
Підсумовуючи вище викладене, порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, не виявлено, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали від 17.11.2025 про затвердження мирової угоди. 
У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 232-236, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі № 904/3366/25 залишити без задоволення. 
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі №904/3366/25 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 24.06.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя А.Є. Чередко