Справа № 420/674/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №154750013621 від 16.07.2025 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії та зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.08.1983 року по 01.06.1984 рік; з 01.04.1988 року по 30.07.1988 рік; з 01.08.1988 року по 20.03.1992 рік; з 30.03.1989 року по 30.03.1992 рік – період догляду за дитиною до трьох років ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.07.2025 року про призначення пенсії, зарахувавши до страхового стажу з врахуванням висновків суду у судовому рішенні періоди роботи з 01.08.1983 року по 01.06.1984 рік; з 01.04.1988 року по 30.07.1988 рік; з 01.08.1988 року по 20.03.1992 рік; з 30.03.1989 року по 30.03.1992 рік – період догляду за дитиною до трьох років ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач 08.07.2025 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення їй пенсії за віком. Водночас, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №154750013621 від 16.07.2025 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу.
Разом з тим, позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача та вважає його протиправними, з огляду на що звернулась до суду з вказаним позовом.
Ухвалою суду від по справі №420/674/26 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч.5 ст.262 КАС України. Також вказаною ухвалою було залучено до участі по справі №420/674/26 в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Під час розгляду справи від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до суду надійшов відзив, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що страховий стаж особи становить 11 років 09 місяців 16 днів, а необхідний страховий стаж - 31 рік. Так, позивачу не були зараховані періоди роботи згідно записів трудової книжки з 01.08.1981 по 20.03.1992, оскільки відсутній номер та дата наказу про прийняття на роботу. Позивачу необхідно було надати уточнюючу довідку з архіву або від роботодавця для зарахування цих періодів до страхового стажу, чого зроблено не було, тому незарахування цих періодів чітко відповідають вимогам Інструкції №58. Крім того, для зарахування періоду догляду за дитиною до 3-х років необхідно надати оригінальне свідоцтво про народження дитини, а в рішенні від 16.07.2025 року № НОМЕР_1 було зазначено, що позивач надав лише копію свідоцтва. Також відповідач зазначив, що Пенсійний фонд України не має права зараховувати періоди роботи позивача в «Придністровській Молдавській Республіці», тому що це суперечить вимогам двосторонньої угоди між Україною та Республікою Молдова від 29.08.1995, оскільки стаж має підтверджуватися виключно компетентними органами Республіка Молдова, а саме Національною Касою Соціального Страхування Республіки Молдова, тому Пенсійний фонд України позбавлений правової можливості зарахувати ці періоди, отже зарахувати ці періоди можливо буде лише тоді, коли будуть надані необхідні документи Республіки Молдова. Тобто, за твердженням відповідача, документи, які були надані позивачем, видані установами невизнаного територіального утворення «Придністровська Молдавська Республіка», які не мають юридичної сили в розумінні міжнародного та національного права, та враховуючи відсутність підтвердження вказаних періодів роботи з боку Національної Каси Соціального Страхування Республіки Молдова, у пенсійного органу були відсутні правові підстави для зарахування таких періодів до страхового стажу позивача.
Під час розгляду справи від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив, з якого вбачається, що другий відповідач позов також не визнає та зазначає, що для підтвердження факту того, що позивач у періоди з 01.08.1983 року по 01.06.1984 року; з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року; з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року; з 30.03.1989 року по 30.03.1992 року дійсно працювала у Республіці Молдова та сплачувала страхові внески, необхідно надати до територіального органу Пенсійного фонду України відповідну довідку, видану Національною Касою Соціального Страхування Республіки Молдова. За відсутності зазначеного документу, у Головного управління відсутні будь-які законні підстави для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача. З урахуванням викладеного відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними, та не підлягають задоволенню.
Від представника позивача надійшла відповідь одночасно на відзиви Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, заперечення на яку до суду від територіальних управлінь Пенсійного фонду України не надходили.
Також від представника позивача надійшли додаткові письмові докази, зокрема, лист Національної Каси Соціального Страхування Республіки Молдова №3010 від 25.02.2026 року, з якого вбачається, що Національна Каса Соціального Страхування Республіки Молдова підтверджує, що внески до 1999 року декларувалися загалом по всьому підприємству, де працювала позивач, тому інформація за період з 01.08.1983 по 30.03.1992 роки відсутня у Державному регістрі індивідуального обліку внесків.
Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Судом під час розгляду справи встановлено наступне.
ОСОБА_2 , громадянка України, звернулась 08.07.2025 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення їй пенсії за віком в порядку Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До вказаної заяви вона додала наступні документи: 
- трудову книжку серії НОМЕР_2 , в якій зазначено, що вона з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року працювала на посаді дільничного лікаря в Тираспольській міській дитячі лікарні (записи №3-4), та з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року працювала на посаді медичної сестри в фізіотерапевтичній лікарні Міністерства охорони здоров`я у м. Тирасполь (записи №5-6);
- довідку Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №404 від 19.11.2024 року про її фактичну заробітну плату, що враховується для нарахування пенсії, за період з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року;
- довідку Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №253 від 20.11.2024 року, в якій зазначено, що позивач дійсно працювала в Тираспольській міській дитячій лікарні на посаді медсестри дільниці з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року, наказ №168-к від 22.07.1988 року; 
- довідку Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №01-20/08 від 21.01.2025 року, в якій містяться відомості про сплату обов`язкових страхових внесків в державний пенсійний фонд, за період з вересня 1983 року по травень 1984 року включно;
- архівну довідку Відділу управління документацією і архівами міста Тирасполь Державної адміністрації ПМР №10-09-2859 від 22.11.2024 року, в якій зазначені відомості про виплату позивачу заробітної плати з квітня 1992 року по березень 1993 року.
Також до заяви про призначення пенсії позивач надала архівну виписку із запису акту про народження серії НОМЕР_3 , в якій зазначено про народження ОСОБА_3 у 1989 році (сина позивача) у м. Тирасполь.
За принципом екстериторіальності заяву позивача було розподілено на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Внаслідок розгляду вказаної заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком №154750013621 від 16.07.2025 року у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (11 років 09 місяців 16 днів з необхідних 31 років). Відповідно до угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення від 29.08.1995 року та Угодою між Пенсійним фондом України і Соціальним фондом Республіки Молдова про взаємний переказ і виплату пенсій від 23.10.1998 року з питань пенсійного забезпечення, Пенсійний фонд України співпрацює з Національною Касою Соціального Страхування Республіки Молдова. Робота та документи, які видані на території Придністровської Молдавської Республіки, не підтверджені Національною Касою Соціального Страхування Республіки Молдова. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано:
1) період з 01.08.1981 року (замість вірного « 01.08.1988 року») по 20.03.1992 року згідно записів трудової книжки, оскільки відсутній номер та дата наказу про прийняття на роботу;
2) період догляду за дитиною до 3-х років, 1989 року народження, згідно копії свідоцтва про народження;
3) період з 01.08.1983 року згідно довідки №01-20/09 від 21.01.2025 року, період з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року згідно довідки №253 від 20.11.2024 року, довідок про заробітну плату №404 від 19.11.2024 року, №01-20/08 від 21.01.2025 року та №10-09-2859 від 22.11.2024 року, оскільки вищезазначені періоди роботи зазначені на території Придністровської Молдавської Республіки.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням пенсійного органу, позивач звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Дослідивши адміністративний позов, відзиви, відповідь на відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-ІV).
Відповідно до ч.1 статті 1 Закону №1058-IV пенсія – це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно ч.1 ст.26 Закону №1058-IV встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
За ч.1 статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до п.1 ч.1 статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частини друга, п`ята статті 45 Закону №1058-IV).
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 року №13-1 (далі - Порядок №22-1) (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 1.1 Порядку №22-1 встановлено, що заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).
За приписами пункту 2.1 Порядку №22-1 документи, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637; для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам; документи про місце проживання (реєстрації) особи.
Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію (п. 2.23 Порядку №22-1).
Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Разом з тим, суд зазначає, що до 1993 року була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальним питанням від 20.06.1974 року №162 (далі - Інструкція №162).
Згідно п.1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників державних, кооперативних та громадських підприємствах, установах та організаціях, які пропрацювали понад п`ять днів, у тому числі сезонних та тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно п.2.2 Інструкції №162 встановлено, що до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до п.2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.
У разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові у цьому необхідну допомогу (п.2.5 Інструкції №162).
Згідно п.4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Разом з тим суд наголошує на тому, що відповідно до приписів Інструкції №162, яка діяла у період роботи позивача з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і лише за відсутності у трудовій книжці, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, на підтвердження таких періодів приймаються інші документи, що уточнюють спірні моменти.
Відповідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, працівник не може відповідати за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.
Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а, від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.
Як вбачається із оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, за результатами розгляду документів до страхового стажу позивача не зараховано період її роботи з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року (записи №5-6 трудової книжки серії НОМЕР_2 ), оскільки відсутній номер та дата наказу про прийняття на роботу.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач дійсно працювала з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року на посаді медичної сестри в фізіотерапевтичній лікарні Міністерства охорони здоров`я у м.Тирасполь.
При цьому, у записі №5 про прийняття на роботу відсутні номер та дата наказу про прийняття на роботу.
Водночас, на думку суду, відповідачами за час розгляду справи не було надано до суду жодних доказів, які б спростовували факт того, що позивач у вищевказаний період працювала на вищевказаній посаді, або доказів, які б свідчили про наявність обґрунтованого сумніву у тому, що у трудовій книжці серії НОМЕР_2 зазначені недостовірні відомості.
Разом з тим, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про призначення пенсії.
Правова позиція стосовно того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Отже, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
Тобто, трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Крім того, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
За таких умов, на думку суду, пенсійний орган діяв неправомірно при неврахуванні до страхового стажу позивача період її роботи з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року на посаді медсестри, відомості щодо якого наявні у трудовій книжці серії НОМЕР_2 .
Окрім того, в оскаржуваному рішенні пенсійний орган посилався на те, що до страхового стажу позивача не враховано період роботи з 01.08.1983 року згідно довідки №01-20/09 від 21.01.2025 року, період з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року згідно довідки №253 від 20.11.2024 року, довідок про заробітну плату №404 від 19.11.2024 року, №01-20/08 від 21.01.2025 року та №10-09-2859 від 22.11.2024 року, оскільки вищезазначені періоди роботи зазначені на території Придністровської Молдавської Республіки.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Україною було підписано Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, яка вступила в силу з дня підписання (далі – Угода).
Стаття 1 Угоди закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
При цьому, метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Частиною 2 статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Статтею 5 Угоди встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Згідно з ч.ч.2-3 статті 6 Угоди, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються в трудовий стаж.
Тобто, Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, і відповідно, заробіток за такий період також підлягає включенню при обчисленні пенсії.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Тобто, у даному випадку позивачу має бути здійснено обчислення трудового (страхового) стажу по законодавству України.
Необхідні для пенсійного забезпечення документи, які видані у встановленому порядку на території України і на території Республіки Молдова, в тому числі і до вступу в силу цієї Угоди, а також на території держав, які входили до складу колишнього СРСР до 01.01.1992 року, приймаються без легалізації. 
У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.
Відтак, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані Намібійські винятки, відповідно до яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
У рішенні Європейського суду з прав людини Мозер проти Республіки Молдови та Росії від 23.02.2016 року суд констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними и документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.
Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємствах, які знаходяться в невизнаній республіці, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.
Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі Мозер проти Республіки Молдови та Росії наголосив, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою) (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Вказані правові висновки також відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 02.04.2019 року по справі № 428/1695/17, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17 , від 31 січня 2019 року у справі № 423/1450/17, від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а.
Крім того, вищевказаний правовий висновок також підтримано у постанові П?ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2024 року по справі №420/23598/23.
Аналізуючи вищевказане, за умови підтвердження трудового стажу, як громадянка України позивач наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Крім того, у трудовій книжці серії НОМЕР_2 також містяться відомості про те, що позивач з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року працювала на посаді дільничного лікаря в Тираспольській міській дитячі лікарні.
Варто зазначити, що вищевказані записи у трудовій книжці про періоди роботи позивача з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року в Придністровській Молдавській Республіці, не містять ні виправлень, ні інших застережень, які б давали підстави для сумніву у їх правдивості. Крім того, суд враховує, що на підтвердження факту роботи позивача у період з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року в Тираспольській міській дитячій лікарні на посаді медсестри дільниці до пенсійного органу надавались довідки Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №404 від 19.11.2024 року та №253 від 20.11.2024 року.
З цього ж приводу суд зазначає, що відповідачами не було зазначено будь-яких інших підстав неможливості врахування до страхового стажу позивача періоди її роботи з вересня 1983 року по травень 1984 року, про що зазначено у довідці Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №01-20/08 від 21.01.2025 року про сплату обов`язкових страхових внесків в державний пенсійний фонд.
Варто зазначити, що стороною позивача до суду було надано лист Національної Каси Соціального Страхування Республіки Молдова №3010 від 25.02.2026 року, з якого вбачається, що Національна Каса Соціального Страхування Республіки Молдова підтверджує, що страхові внески до 1999 року декларувалися загалом по всьому підприємству, тому інформація стосовно сплати страхових внесків позивачем за період з 01.08.1983 по 30.03.1992 роки відсутня у Державному регістрі індивідуального обліку внесків.
Враховуючи вищевказані обставини, на думку суду відповідачем періоди її роботи з 01.08.1983 року по 01.06.1984 року, та з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року в Тираспольській міській дитячій лікарні на посаді медсестри дільниці безпідставно при призначенні пенсії за віком не були зараховані до страхового стажу позивача.
Щодо незарахування позивачу в оскаржуваному рішенні періоду догляду за дитиною до 3-х років, 1989 року народження, згідно копії свідоцтва про народження, суд зазначає наступне.
Судом було встановлено, що згідно архівної виписки із запису акту про народження серії НОМЕР_3 , у позивача 1989 року народився син - ОСОБА_3 у м.Тирасполь.
Суд зазначає, що період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю.
Частиною третьою статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом ж встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно ч.2 статті 181 КЗпП відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Відповідно до п.11 Порядку №637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Отже, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
При цьому, вимоги про обов`язкове надання оригіналу свідоцтва про народження дитини чинним законодавством не передбачені.
З огляду на викладене, відповідачем протиправно не прийнято до пенсійної справи свідоцтво про народження дитини (у вигляді архівної виписки із запису акту про народження) серії НОМЕР_3 , видане в м. Тирасполь, Придністровською Молдавською Республікою, з огляду на що протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період догляду за дитиною до 3-х років, 1989 року народження, згідно копії свідоцтва про народження.
Підсумовуючи вищезазначене суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області не доведено протягом часу розгляду справи обґрунтованості рішення №154750013621 від 16.07.2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком, а тому воно є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Суд також зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
З огляду на встановлені обставини у справі №420/674/26 суд вважає за необхідне для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.07.2025 року про призначення їй пенсії за віком, і прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 01.08.1983 року по 01.06.1984 року згідно довідки Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №01-20/08 від 21.01.2025 року, з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року на посаді медсестри дільниці в Тираспольській міській дитячій лікарні на посаді, з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року на посаді медичної сестри в фізіотерапевтичній лікарні Міністерства охорони здоров`я у м. Тирасполь та період догляду за дитиною до 3-х років, 1989 року народження, згідно архівної виписки із запису акту про народження серії НОМЕР_3 .
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір, що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної заяви, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого судового з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в розмірі 1 064,96 грн. за рахунок його бюджетних асигнувань, оскільки саме зазначеним суб`єктом владних повноважень було прийнято протиправне рішення про відмову у призначенні пенсії.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №154750013621 від 16.07.2025 року. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.07.2025 року про призначення їй пенсії за віком, і прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 01.08.1983 року по 01.06.1984 року згідно довідки Державної установи «Республіканський центр матері та дитини» Міністерства охорони здоров`я Придністровської Молдавської Республіки №01-20/08 від 21.01.2025 року, з 01.04.1988 року по 30.07.1988 року на посаді медсестри дільниці в Тираспольській міській дитячій лікарні на посаді, з 01.08.1988 року по 20.03.1992 року на посаді медичної сестри в фізіотерапевтичній лікарні Міністерства охорони здоров`я у м. Тирасполь та період догляду за дитиною до 3-х років, 1989 року народження, згідно архівної виписки із запису акту про народження серії НОМЕР_3 .
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1064,96 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України. 
Повне найменування сторін по справі:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, просп. Соборний, 158-Б, код ЄДРПОУ 20490012).
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код ЄДРПОУ 20987385).

Суддя О.В. Білостоцький