Справа № 523/1213/25
Провадження №2/523/1868/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" квітня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд міста Одеси у складі: 
головуючого судді - Мурманової І.М.
за участю секретаря судових засідань – Сивак К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козлов Юрій Вікторович, про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, -
ВСТАНОВИВ:
Від імені та в інтересах  ОСОБА_1 до Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси з позовними вимогами до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козлов Юрій Вікторович, про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, звернулась адвокат Мазур Наталя Сергіївна. 
В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2019 року (справа №523/8390/17) було визнано за позивачем право власності на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Представник зазначає, що під час збирання документів, з метою подальшого оформлення права власності на нежитлове приміщення, позивачу стало відомо, що відповідач здійснила незаконну реєстрацію права власності. 
На підставі викладеного представник позивача просить: скасувати рішення Державного реєстратора Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козлова Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та обтяжень номер 73893062 від 01.07.2024 року на об`єкт нерухомого майна, на нежитлове приміщення №69А в будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2963000051100; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору та правничої допомоги. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси від 17.01.2025 року (суддя ОСОБА_3 ) відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
Згідно ч. 11 ст. 33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.
На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 18 березня 2025 року № 541/0/15/25 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку» суддю ОСОБА_3 відраховано зі штату Суворовського районного суду м. Одеси.
При повторному автоматизованому розподілі, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено слухання справи за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 
Не погоджуючись з позовними вимогами на адресу суду 07.04.2025 року (вх. №12580) ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву. Відповідач зазначила, що рішення про реєстрацію за нею права власності на спірне приміщення не суперечить рішенню суду. Позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права та обтяжень номер 73893062 від 01.07.2024 року на об`єкт нерухомого майна, на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер нерухомого майна 2963000051100 є не законними і не обґрунтованими. Зазначила, що не визнає витрати на оплату правничої допомоги. 
З урахуванням викладеного просить відмовити в задоволенні позову (а.с.48-51). 
До відзиву на позовну заяву позивачем подано документи на які вона посилається. 
Також, 23.06.2025 року (вх. №24596) надійшла заява за підписом відповідача щодо можливості розгляду справи за її відсутності у зв`язку з виїздом, де остання зазначила, що позов не визнає (а.с.61). 
Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, 09.08.2025 (вх. №32299) представник позивача адвокат Мазур Н.С. подала відповідь на відзив. 
Відповідно до відповіді зазначила, що відповідачка вводить суд в оману та невірно трактує факти встановлені в Рішенні Суворовського районного суду м.Одеси від 18.04.2019 року по справі №523/8390/17. Відповідачка зазначає що в рішенні суду вказано: «…Враховуючи, що будинок АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 ) зданий в експлуатацію, та підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 ) від 7 липня 2017р., що є підставою для оформлення відповідачкою права власності на вищевказане майно, що є підставою для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для виникнення права власності на зазначене вище нежитлове приміщення…».
Представник зазначає, що відповідач узяла з контексту частину тих обставин що встановив суд, та трактує на свій лад, що є недопустимим. Просить суд звернути увагу на те, що у Рішенні Суворовського районного суду м.Одеси від 18.04.2019 року по справі №523/8390/17 зазначено «… З метою захисту майнових прав позивача, суд вважає за можливе здійснити поділ майнових прав позивача та відповідачки на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором № 8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління № 463 ТВД «Чорноморгідрострой», що буде підставою для реєстрації свого права власності позивачем на належну йому частку, без перешкоджання з боку відповідачки.…». Відповідачем надано до суду копію про відмову в проведенні реєстраційних дій від 13.02.2024 року №71568603 у зв`язку з відсутністю відомостей про секцію будинку в якому знаходиться квартира та документів з технічними характеристиками. 
Твердження відповідача, що спочатку вона повинна була зареєструвати майно усе на себе а потім ділити та переоформлювати з позивачем є невірним, протизаконними і такими що не відповідають вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи.
З урахуванням вищевикладеного сторона позивача вважає, що в даному випадку, вимоги позивача є законні та правомірні. На підставі вищевикладеного, просить суд не враховувати під час розгляду справи неправдиві та не підтвердженні припущення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.69-74).
Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року підготовче провадження закрито та призначено слухання справи до судового розгляду по суті (а.с.110-111). 
В судове засідання призначене на 23 квітня 2026 року сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. 
Так, на адресу суду 23.04.2026 року (вх. №29292) надійшла заява за підписом представника позивача адвоката Мазур Н.С. щодо можливості розгляду справи за відсутності сторони позивача, відповідно до якої адвокат зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі (а.с.118). 
Відповідач  ОСОБА_2 про час та місце слухання справи повідомлялась, на адресу суду повернувся поштовий конверт про не вручення судового повідомленні (а.с.116), разом з цим, відповідач, раніше 23.06.2025 року (вх. №24596) звернулась на адресу суду з заявою про можливість здійснення розгляду справи за її відсутності, відповідно до якої просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.61). 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козлов Юрій Вікторович, про час та місце слухання справи повідомлений (а.с.113), про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався. 
З огляду на викладене, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, сторона позивача та відповідача звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. 
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.
Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України.)
Дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступних висновків. 
Так, звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача зазначила, що відповідач здійснила незаконну реєстрацію права власності всього об`єкту нерухомості, що є порушенням прав позивача, оскільки останній наразі позбавлений права здійснити реєстрацію частини нежитлового приміщення, що виділене йому на підставі рішення суду при розгляді справи про поділ майна. 
Так, судом досліджуються наступні документи надані позивачем на підтвердження позовних вимог. 
Згідно копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року у справі №523/8390/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поділ майна – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 , майнові права на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором № 8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління № 463 ТВД «Чорноморгідрострой».
Визнано за ОСОБА_2 майнові права на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором № 8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління № 463 ТВД «Чорноморгідрострой».
В частині вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 – відмовлено. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України). 
Отже, даним судом рішення визнано за позивачем та відповідачем майнові права на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ).
Як, встановлено матеріалами справи, державним реєстратором рішенням №71568603 від 13.02.2024 року, відмовлено в проведенні реєстраційних дій з підстав того, що заявником заявлено про проведення державної реєстрації спільної часткової форми власності на нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_5 . Подано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2019 року у справі №523/8390/17, яким визнано за ОСОБА_2 майнові права на частину нежитлового приміщення. 
Вказаним рішенням зазначено, що заявником не надано документів, передбачених п.81 Порядку. Також, з поданих документів не можливо встановити в якій секції будинку знаходиться зазначений об`єкт нерухомості (а.с.54). 
Відповідно до відзиву наданого відповідачем на позовну заяву, остання зазначила, що рішення про реєстрацію за нею права власності на нерухоме майно не суперечить судовому рішенню, реєстрація права власності за нею є законною та обґрунтованою. Зазначала, що не мала іншого способу здійснити реєстрацію права власності. 
Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 6 ст. 26 вказаного закону за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. 
У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації (частина 4 статті 334 ЦК України).
Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.
Подання заяви про державну реєстрацію припинення права власності є розпорядженням майном, оскільки після такої реєстрації власник втрачає можливість розпоряджатися об`єктом як існуючим
Так, як встановлено безпосередньо з рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, відповідачем для проведення державної реєстрації було подано судове рішення про поділ майна подружжя, яким було визнано за позивачем та відповідачем майнові права по на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 .
Відповідно рішення про державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 в цілому за відповідачем є таким, що порушує право власності відповідача та суперечить судовому рішенню, яким було вирішено питання про поділ майна подружжя. 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
У постанові від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17 Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.
Також, за змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (Ь) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, згідно положення п.3,4 ч. 2 ст. 16 ЦК України - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 3) припинення дії, яка порушує право;  4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 
У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з правничою допомогою в розмірі: 20 000 гривень, суд зазначає наступне. 
Так, на підтвердження витрат в розмірі: 20 000 гривень, стороною позивача надані Договір про надання правової допомоги від 11.12.2024 року №01/12, розрахунок щодо наданих послуг, та квитанцію на оплату послуг (а.с.21-25). 
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Враховуючи, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвоката на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт у суді, ціною позову та значенням справи для сторін, частковим задоволенням позову, суд вважає, що визначений адвокатом розмір витрат у розмірі 20 000 гривень на оплату послуг є завищеним, а тому з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати пов`язанні з наданням правничої допомоги в розмірі: 10 000 гривень, що на думку суду буде відповідати принципу розумності. 
Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі: 1 816, 80 гривень. 
Керуючись ст.ст. 15, 317, 321, 376 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-81, 90, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козлов Юрій Вікторович, про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав – задовольнити.
Скасувати рішення Державного реєстратора Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козлова Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та обтяжень номер 73893062 від 01.07.2024 року на об`єкт нерухомого майна, на нежитлове приміщення №69А в будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2963000051100.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) – понесені судові витрати в загальному розмірі: 11 816, 80 гривень. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено протягом 01.05.2026р.
Суддя: