Справа № 127/2303/26
Провадження № 2/127/594/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.04.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір (оферти) № 11.04.2023-100000491, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3500 грн строком на 42 дні, зі строком повернення до 22.05.2023.
Позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору первинний період користування кредитом становив 14 днів, а кожний наступний черговий період також складав 14 днів. Договором було передбачено застосування фіксованої процентної ставки «Економ» у розмірі 2 % за кожен день користування кредитом протягом первинного періоду та періоду «Економ», а також процентної ставки «Стандарт» у розмірі 3 % за кожен день користування кредитом протягом решти строку кредитування.
Також умовами договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються шляхом множення суми кредиту або залишку заборгованості на кількість днів користування кредитом та відповідну процентну ставку, а сума кредиту підлягає поверненню одним платежем у кінцевий строк кредитування.
Позивач вказав, що 22.05.2023 між сторонами було укладено новий кредитний договір (оферти) № 22.05.2023-010000144 шляхом підписання відповідачем заявки, яка є невід`ємною частиною договору, у зв`язку з переоформленням попереднього кредитного договору.
Відповідно до умов договору від 22.05.2023 відповідачу повторно надано кредит у розмірі 3500 грн строком на 42 дні зі строком повернення до 02.07.2023. Умови щодо порядку користування кредитом, нарахування процентів, строків виконання зобов`язань та застосування процентних ставок були аналогічними умовам первинного договору.
Позивач посилався на те, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на банківський рахунок із використанням реквізитів електронного платіжного засобу № 5457-08ХХ-ХХХХ-5249, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів від 22.05.2023.
Крім того, позивач зазначив, що кредитний договір був укладений в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а його підписання здійснювалося відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на номер телефону, вказаний відповідачем під час реєстрації в інформаційній системі кредитодавця.
Позивач вказав, що відповідач пройшла ідентифікацію із використанням Системи BankID Національного банку України, у зв`язку з чим позивачу були надані персональні дані відповідача, у тому числі адреса її зареєстрованого місця проживання.
Позивач зазначив, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач належним чином умови договору не виконувала, у встановлені строки кредит та проценти не повернула, унаслідок чого станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість у загальному розмірі 5845 грн, з яких: 3500 грн — заборгованість за тілом кредиту, 2345 грн — заборгованість за процентами.
Також позивач послався на те, що відповідач частково визнавала наявність заборгованості, оскільки 05.06.2023 здійснила часткову оплату за кредитним договором у сумі 1085 грн, що, на думку позивача, свідчить про визнання боргу.
Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 22.05.2023-010000144 від 22.05.2023 у розмірі 5845 грн, а також понесені судові витрати.
Ухвалою суду від 10.02.2026 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з доданими до неї документами були направлені відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулося до суду без вручення адресату із відміткою оператора поштового зв`язку про закінчення строку зберігання.
У встановлений судом строк відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив, клопотань про розгляд справи з викликом сторін не заявлено, у зв`язку з чим справа вирішується за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 8 ст. 178, ст. 279 ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Фіксування судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.
Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 11.04.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №11.04.2023-100000491 в електронній формі шляхом акцепту відповідачем пропозиції позивача про укладення договору із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 3500 грн строком на 42 дні, з кінцевою датою повернення кредиту 22.05.2023, що підтверджується наданими суду копіями кредитного договору, заявки та квитанцією про перерахування коштів.
Судом також встановлено, що 22.05.2023 між сторонами було укладено кредитний договір (оферти) №22.05.2023-010000144 шляхом переоформлення попереднього договору, відповідно до умов якого відповідачу повторно надано кредит у сумі 3500 грн строком на 42 дні з кінцевим терміном повернення до 02.07.2023.
Умовами договору передбачено, що первинний період користування кредитом становить 14 днів, процентна ставка «Економ» складає 2 % за кожен день користування кредитом, а процентна ставка «Стандарт» — 3 % за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються шляхом множення суми кредиту або залишку кредиту на кількість днів користування та відповідну процентну ставку.
Згідно із пунктом 4.1 договору кредитні кошти підлягали перерахуванню на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу відповідача.
Як убачається з наданої позивачем квитанції про перерахування коштів від 22.05.2023, кредитні кошти у сумі 3500 грн були фактично перераховані на платіжну картку відповідача, реквізити якої зазначені у договорі. Вказана квитанція є належним та допустимим доказом виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором.
Оцінюючи надані докази, суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом установлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти, тоді як відповідач належним чином умови договору не виконала, у визначений договором строк кредитні кошти та проценти не повернула, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором №22.05.2023-010000144 від 22.05.2023 становить 5845 грн, з яких: 3500 грн — заборгованість за тілом кредиту; 2345 грн — заборгованість за процентами. 
Наданий розрахунок є зрозумілим, арифметично правильним, відповідає умовам укладеного сторонами договору та відповідачем не спростований.
Крім того, суд враховує, що відповідачем було здійснено часткову оплату заборгованості у сумі 1085 грн 05.06.2023, що підтверджується матеріалами справи та свідчить про фактичне визнання нею наявності кредитних зобов`язань.
Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 дійшов висновку, що часткова сплата боргу є дією, яка свідчить про визнання боржником існування заборгованості.
Доводи позивача щодо укладення договору в електронній формі суд вважає обґрунтованими.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що акцепт може бути здійснений шляхом заповнення електронної форми та підтвердження відповідних дій із застосуванням електронного підпису.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом встановлено, що відповідач при укладенні кредитного договору використовувала одноразовий ідентифікатор, надісланий на номер телефону, вказаний нею під час реєстрації в інформаційній системі позивача, а також пройшла ідентифікацію через систему BankID Національного банку України.
Наведені обставини підтверджують належну ідентифікацію відповідача та її волевиявлення на укладення кредитного договору.
Правова позиція щодо належності електронного договору, укладеного із використанням одноразового ідентифікатора, як належного доказу укладення правочину, викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20.
Суд критично оцінює відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо факту неотримання кредитних коштів або неукладення кредитного договору, оскільки протягом часу дії договору відповідач не зверталась до позивача із претензіями щодо несанкціонованого оформлення кредиту чи неправомірного використання її персональних даних.
Відповідно до статей 76–81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача відповідачем суду не надано.
Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору.
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80 , 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №22.05.2023-010000144 від 22 травня 2023 року у загальному розмірі 5845 (п`ять тисяч вісімсот сорок п`ять) грн 00 коп., з яких: 3500 (три тисячі п`ятсот) грн 00 коп. — заборгованість за тілом кредиту; 2345 (дві тисячі триста сорок п`ять) грн 00 коп. — заборгованість за процентами. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.ю
Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А;.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст рішення суду складено 27.05.2026.

Суддя: