Справа № 496/8044/24
Провадження № 2/496/623/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого – судді Буран В.М.,
за участі секретаря – Агаджанян Д.Х.,
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Заставного Р.А. в режимі ВКЗ
представника відповідача – ТОВ «Аванта Транс» - Добринської Н.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка в порядку спрощеного судового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої травмуванням внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, -
В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Свої вимоги мотивує тим, що 09.10.2021р. близько 21:15 год. в Одеській обл. на 455 км. автодороги M-05 із сполученням "Київ-Одеса" відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій водій ОСОБА_2 керуючи вантажним автомобілем у складі сідлового тягача марки "MAN TGX 18.480" д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з маршрутним автобусом марки "ЗАЗ I-VAN" д.н.з. НОМЕР_3 , під керування водія ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП пасажир автобусу ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому обох кісток лівої гомілки (великогомілкової кістки в середній третині та малогомілкової кістки в верхній третині), черепно-мозкова травма у формі струсу головного можу, забійні рани голови та шиї, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
Станом на дату настання ДТП водій ОСОБА_2 працював на посаді водія у ТОВ «Аванта Транс". Оскільки позивачу шкода спричинена у ДТП за участю автомобіля, який являється джерелом підвищеної небезпеки, і управління яким здійснював водій, який по відношенні до Позивача являється третьою особою так як перебував у трудових відносинах з ТОВ "Аванта Транс", то у роботодавця водія виник обов`язок відшкодувати Позивачу таку спричинену шкоду, а у Позивача виникло право на одержання компенсації такої шкоди. 
Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР205256890, який діяв на момент настання ДТП. 
Представник позивача 29.11.2021 р. листом повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування. Оскільки станом на дату настання ДТП водій ОСОБА_2 працював у ТОВ "Аванта Транс" на підставі наказу про прийняття на роботу №52-К, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця чи замовника, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Виплата страхового відшкодування ПрАТ "СК" АЛЬФА СТРАХУВАННЯ” моральної шкоди на користь Позивача у сумі 436,63 гри. не була виплачена. На думку Позивача, розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який розрахований у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є співрозмірним із розміром заподіяної моральної шкоди Позивачу, який заподіяно в наслідок травмування, а тому Позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених трав з підстав наведених вище, тому, враховуючи частку моральної шкоди, яка має бути відшкодована за рахунок ПрАТ "СК” АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" (436,63 грн.), то решта суми моральної шкоди завданої Позивачу внаслідок травмування в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Відповідача, становить 200 000,00грн., (з розрахунку 200436,63 – 436,63 = 200 000,00).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Родичам травмованого постійно доводилось доїжджати до лікарні, витрачати час та гроші на доїзд, щоб провідати та забезпечити всім необхідним неповнолітнього ОСОБА_1 , який значний час знаходився лежачи на медичній витяжці у безпорадному стані.
Крім того, у зв?язку із отриманими, внаслідок ДТП травмами, йому довелося змінити звичний для нього образ життя. Учнем випускного класу втрачено можливість навчатись, та відповідно готуватись до Державної підсумкової атестації необхідної для вступу у вищій навчальний заклад, зустрічатись та гуляти з однолітками, та за прогнозами лікарів навряд-чи зможе танцювати на випускному вечері (який буває раз у житті). Вступ до вищого навчального закладу в 2022 році став недосяжною мрією. Позивач не може планувати своє майбутнє, своє навчання та свою подальшу долю.
Крім цього втрачена можливість займатись улюбленими справами: заняття в театральній студії "ПРИЗВАНИЕ", заняття по карате та спортом. Назавжди втрачено час який можна було провести в юнацтві в колі друзів. Також втрачена можливість допомагати матері по господарству: прибирати, готувати, а також самостійно здійснювати догляд за собою. 
Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 06.04.2023 року № 496/503/22, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки. Цивільні позови - залишено без задоволення.
Вироком Миколаївського апеляційного суду від 10.09.2024 року апеляційну скаргу захисника Робульця А.А. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 залишено без задоволення, вирок Біляївського районного суду Одеської області від 06 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_2 – скасовано в частині призначення покарання та в частині вирішення цивільного позову. Ухвалено в цій частині новий вирок. Призначено ОСОБА_2 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Цей же вирок в частині вирішення цивільних позовів призначено на новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
У зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідача на користь позивача 200 000 грн. моральної шкоди завданої травмуванням внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
21.04.2025 р. на електронну адресу суду надійшов відзив на позов від представника відповідача ТОВ «Аванта Транс» - Шевчук О.І. в якому він пояснив, що ОСОБА_2 дійсно був прийнятий на роботу до ТОВ «Аванта Транс» та обіймав посаду водія, а також за ним було закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480» д.н.з. НОМЕР_1 . Однак, у день скоєння ДТП ОСОБА_2 використовував автомобіль для власних потреб на підставі заяви від 08.10.2021 р. та наказу № 08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» про те, що автомобіль «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 надано ОСОБА_2 для особистого користування. Приймання-передачу автомобіля у тимчасове користування підтверджено Актом приймання-передачі від 08.10.2021 р, відповідно до якого ТОВ «Аванта Транс» передало, а ОСОБА_2 прийняв у строкове користування автомобіль «MAN TGX 18.480» д.н.з. НОМЕР_1 з причіпом марки SCHWARZMULLER моделі SPA-3E д.н.з. НОМЕР_4 .
ОСОБА_2 у межах кримінального провадження підтвердив факт користування авто на момент вчинення ДТП для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків. Це підтверджено документальними доказами, долученими ТОВ «Аванта Транс» до матеріалів кримінальної справи. За таких обставин під час скоєння ДТП ОСОБА_2 володів та користувався автомобілем на законних підставах – автомобіль передано йому у тимчасове користування для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків.
За таких обставин ТОВ «Аванта Транс» вважає, що факт володіння автомобілем в період з 09.10.2021 р. до 10.10.2021 р. на законних правових підставах підтверджено належними документальними доказами та особистими показаннями ОСОБА_2 у рамках кримінальної справи. Отже, на момент скоєння кримінального правопорушення володільцем джерела підвищеної небезпеки був ОСОБА_2 , тому позивачем подано позов до неналежного відповідача, через що позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с.71-73).
19.08.2025 р. на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача в якому він пояснив, що 09.10.2021р. близько 21 год. 15 хв. в Одеській обл., на 455 км. автодороги М-05 із сполученням "Київ-Одеса" відбулась ДТП, в якій водій ОСОБА_2 керуючи вантажним автомобілем у складі сідлового тягача марки "MAN TGX 18.480", д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_4 , допустив зіткнення з маршрутним автобусом марки "ЗАЗ I-VAN" реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керування водія ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП пасажир автобусу ОСОБА_1 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток лівої гомілки, черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, забійних ран голови та шиї які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. ДТП внаслідок якої позивачу завдано шкоди, сталася за участю сідлового тягача марки "MAN TGX 18.480", д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_4 , які належать ТОВ "Аванта Транс". Станом на дату настання ДТП водій ОСОБА_2 працював на посаді водія у ТОВ "Аванта Транс", та за ним було закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480» д.н.з. НОМЕР_1 . Вказані обставини не заперечуються Відповідачем. Однак останній вважає, що під час скоєння ДТП ОСОБА_2 , керуючи автомобілем, не виконував трудові обов`язки перед ТОВ «Аванта Транс», а користувався автомобілем в своїх особистих інтересах, оскільки у день скоєння ДТП ОСОБА_2 використовував автомобіль для власних потреб на підставі заяви від 08.10.2021 року та наказу № 08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» про те, що автомобіль «MAN TGX 18.480» д.н.з. НОМЕР_1 надано ОСОБА_2 для особистого користування, а відтак особою відповідальною за заподіяну шкоду на думку Відповідача є ОСОБА_2 .
Відповідач, стверджуючи про передачу транспортного засобу у користування ОСОБА_2 не надав належних доказів на підтвердження цих обставин нотаріально посвідченого договору найму транспортного засобу. В свою чергу, заява від 08.10.2021 року по своїй суті є пропозицією укласти договір на користування транспортним засобом (оферта), а наказ №08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» - прийняттям пропозиції (акцепт). Відтак, вказані документи можуть стверджувати лише про наміри сторін вступити у орендні правовідносини.
Вважає, що третя особа ОСОБА_2 заподіяв вказану шкоду потерпілим, виконуючи трудові обов`язки водія ТОВ «Аванта Транс», з яким перебував у трудових відносинах, що підтверджується копією наказу №52-К від 18.08.2020 про прийняття на роботу, та за яким згідно наказу №18/08-01 від 18.08.2020 було закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ТОВ «Аванта Транс». 
Тому, враховуючи вимоги частини 1 статті 1172 ЦК України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, ТОВ «Аванта Транс» є відповідальне за шкоду завдану її працівником, водієм ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з його вини 09.10.2021 р. Просить суд врахувати відповідь на відзив при прийнятті рішення у даній справі, та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог Позивача (а.с.102-104).
Представник позивача в режимі ВКЗ на позові наполягав просив задовольнити. Крім того, представник позивача заперечував проти відзиву представника відповідача, зазначивши, що між ОСОБА_2 та ТОВ «Аванта Транс» не було належним чином укладено договір позички, натомість укладено договір найму, який не був належним чином завірений нотаріально. А отже, вважав ТОВ «Аванта Транс» належним відповідачем.
Представник відповідача в режимі ВКЗ заперечував проти позову, надавши до суду відзив, відповідно до якого, зазначив наступне, що дійсно, на мент скоєння ДТП ОСОБА_2 , перебував у трудових відносинах з ТОВ «Аванта Транс», обіймав посаду водія, також за ним було закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак, у день скоєння ДТП ОСОБА_2 використовував автомобіль для власних потреб на підставі заяви від 08.10.2021 року та наказу №08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» про те, що автомобіль MAN TGX 18.480", реєстраційний номер НОМЕР_1 було надано ОСОБА_2 для особистого користування. Крім того, ОСОБА_2 у рамках кримінального провадження підтвердив факт користування авто на момент вчинення ДТП для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків. Під час скоєння ДТП ОСОБА_2 володів та користувався автомобілем на законних підставах - автомобіль передано йому у тимчасове користування для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків. Тому на момент вчинення ДТП, був власником джерела підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився але направив на адресу суду листа в якому пояснює, що у 2021 р. він працював водієм у ТОВ «Аванта Транс» на машині MAN TGX (номер НОМЕР_5 ). Він попросив керівництво піти йому назустріч і вони дозволили взяти машину безкоштовно для власних потреб на вихідні дні 09.10.2021р., 10.10.2021р. За використання машини він нічого не платив, пальне заправляв сам, бо їздив не по роботі. Свою провину в аварії визнає, несе кримінальну відповідальність. Зараз відбуває покарання у вигляді пробаційного нагляду. Просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви та розглядати справу без його участі (а.с.140).
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти них, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню.
Судом установлено, що 09.10.2021р. близько 21:15 год. в Одеській обл. на 455 км. автодороги M-05 із сполученням "Київ-Одеса" відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій водій ОСОБА_2 керуючи вантажним автомобілем у складі сідлового тягача марки "MAN TGX 18.480" д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з маршрутним автобусом марки "ЗАЗ I-VAN" д.н.з. НОМЕР_3 , під керування водія ОСОБА_3 . Внаслідок даного ДТП пасажир автобусу ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому обох кісток лівої гомілки (великогомілкової кістки в середній третині та малогомілкової кістки в верхній третині), черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, забійні рани голови та шиї, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 06.04.2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та засуджено на підставі ст. 69 КК України до 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.
Вироком Миколаївського апеляційного суду від 10.09.2024 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 6 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_2 було скасовано, в частині призначення покарання та в частині вирішення цивільного позову та увалено в цій частині новий вирок, а саме призначено ОСОБА_2 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Цей же вирок в частині вирішення цивільних позовів скасовано, призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.39-52).
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, у якій такі обставини були встановлені.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені вироком Миколаївського апеляційного суду від 10.09.2024 року, який не оскаржувався та набрав законної сили.
Так, у результаті вказаного ДТП ОСОБА_1 отримав такі тілесні ушкодження: закритого перелому обох кісток лівої гомілки (великогомілкової кістки в середній третині та малогомілкової кістки в верхній третині), черепно-мозкова травма у формі струсу головного можу, забійні рани голови та шиї, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що підтверджується висновком експерта №2224 від 24.11.2021 року (а.с.34-37 ).
З 09.10.2021 р. по 10.11.2021 р. позивач ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» ООР м. Одеса вул. Ак. Воробйова,3 (а.с.26-27).
Станом на дату настання ДТП водій ОСОБА_2 працював на посаді "Водій" у ТОВ "Аванта Транс", що підтверджується наказом №52-К від 18.08.2020 року (а.с.30).
Відповідно до наказу №18/08-01 від 18.08.2020 року «Про призначення відповідальної особи» закріплено сідловий тягач MAN за водієм ОСОБА_2 від 18.08.2020 року (а.с.31).
Оскільки Позивачу шкода спричинена у ДТП за участю автомобіля який являється джерелом підвищеної небезпеки і управління яким здійснював водій, який по відношенні до Позивача являється третьою особою так як перебував у трудових відносинах з ТОВ "Аванта Транс", то у роботодавця водія виник обов`язок відшкодувати Позивачу таку спричинену шкоду, а у Позивача виникло право на одержання компенсації такої шкоди.
Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну здоров?ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР205256890, який діяв на момент настання ДТП.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частина 1 та 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів частина 1 статті 1168 ЦК України).
Частина 1 ст. 1187 ЦК України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Разом з цим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61-12464св20), від 2 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61-19345св19).
Враховуючи наведене, ТОВ «АВАНТА ТРАНС» з яким водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц дійшов висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц; від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19; від 6 липня 2022 року у справі № 442/3107/21).
Чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 5 вказаної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При ньому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу діагностовано: закритого перелому обох кісток лівої гомілки (великогомілкової кістки в середній третині та малогомілкової кістки в верхній третині), черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, забійні рани голови та шиї, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Позивач перебував на стаціонарному лікуванні 1 місяць, зазнавши сильного фізичного болю, страху за подальше життя та результат лікування, був змушений терпіти медичні втручання й перебувати у стані залежності від сторонньої допомоги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Враховуючи наведене, а також глибину та тривалість моральних страждань позивача, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди 200000,00 грн, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними позивачем у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Разом з цим, у своєму відзиві на позов відповідач просив відмовити в задоволенні позову з підстав того, що ОСОБА_2 на момент скоєння ним ДТП, використовував транспортний засіб "MAN TGX 18.480" д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_2 , для власних потреб, а саме на підставі заяви ОСОБА_2 від 08.10.2021 року про надання йому за сімейних обставин транспортного засобу для особистих потреб у період з 09.10.2021 р. по 10.10.2021 р., відповідно Наказу № 08/10/21-01 від 08.10.2021 р. директора ТОВ «Аванта транс» Болдову К.П. було надано транспортний засіб "MAN TGX 18.480" д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_2 , для власного користування. Актом приймання-передачі від 08.10.2021 року транспортний засіб "MAN TGX 18.480" д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_2 передано ОСОБА_4 під особистий підпис (а.с. 74 зворот - 75 зворот).
Суд критично ставиться до вказаних тверджень. З матеріалів справи не вбачається, що на момент використання транспортного засобу "MAN TGX 18.480" д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом марки "SCHWARZMULLER SPA-3E" д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , а саме з 09.10.2021 р. по 10.10.2021 р., не виконував обов`язки водія у ТОВ «Аванта транс», зокрема не надано наказу товариства про увільнення його від виконання обов`язків водія у цей період, або надання йому відпустки за вказаний період. Отже, у період з 09.10.2021 р. по 10.10.2021 р., ОСОБА_2 виконував обов`язки водія ТОВ «Аванта транс». 
Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Частина 1 Статті 219 ЦК України визначає, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
Також суду не надано доказів, з якою метою ОСОБА_2 збирався використовувати нібито орендований у день ДТП автомобіль. А ні укладеного договору перевозки вантажу з якимось замовником, а ні будь якого підтвердження користування автомобілем з іншою метою.
Отже суд вважає доведеним наявність саме трудових правовідносин ОСОБА_2 з ТОВ «Аванта Транс» на момент ДТП.
Також суду не надано доказів, з якою метою ОСОБА_2 збирався використовувати нібито орендований у день ДТП автомобіль. А ні укладеного договору перевозки вантажу з якимось замовником, а ні будь якого підтвердження користування автомобілем з іншою метою.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі пункту 5.1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на подання позовної заяви 2022 року, становив 2481,00 грн.
Ціна позову складає 200 000 грн., тому з відповідача слід стягнути 2481,00 грн.
Керуючись статтями 19, 76-81, 263-268, 273, 354 ЦПК України, - 

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ТОВ «Аванта Транс» код ЄДРПОУ 41926131, (адреса: 04210, м. Київ, пр.-т. Героїв Сталінграда, буд. 10-А, корпус 9, приміщення 1), третя особа: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) про відшкодування моральної шкоди, завданої травмуванням внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки – задовольнити.
Стягнути з ТОВ «Аванта Транс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завданої травмуванням внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки в розмірі 200 000,00 грн.
Стягнути з ТОВ «Аванта Транс» на користь держави судовий збір у розмірі 2481,00 грн.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя          В.М. Буран