ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1267/26 Справа № 243/10184/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Соловйова О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 травня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., 
при секретарі судового засідання     Сербіній І.В.,
за участю захисника адвоката    Мамая А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката Мамая А.С., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянина України, непрацюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір,
в с т а н о в и л а :
постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 22.10.2025 року о 11 год. 35 хв. в м. Слов`янську, по вул. Барвінківській, біля буд. 247, керував транспортним засобом ВАЗ 21104, р.н. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та такого огляду в медичному закладі у встановленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на Motorola Solutions VB400 № 472691, 472694. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На зазначену постанову захисник адвокат Мамай А.С., діючий в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження закрити, а в разі встановлення неможливості закриття провадження змінити призначене стягнення і звільнити його від позбавлення права керування транспортним засобом строком на один рік або вирішити питання про відстрочення виконання цього виду стягнення до моменту звільнення ОСОБА_1 з військової служби або до моменту скасування в Україні воєнного стану (залежно від того, яка із подій настане раніше).
На обґрунтування своїх вимог вказує, що інспектор ОСОБА_2 без будь-яких оглядів чи тестів звинуватив його у вживанні спиртних напоїв та керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, на що ОСОБА_1 заперечив.
Зауважує, що через недовіру проходити огляд на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 погодився пройти його у закладі охорони здоров`я, однак така пропозиція викликала у інспектора невмотивоване і абсолютно незрозуміле для нього роздратування. Інспектор Ліфенко О.Ю. заявив ОСОБА_1 , що він не має бажання витрачати на нього час і доставляти до лікарні. Натомість інспектор наказав ОСОБА_1 відмовитись від проходження огляду.
Вказує, що розмова інспектора ОСОБА_2 із ОСОБА_1 відбувалась без здійснення відеофіксації та тривала майже 7 хвилин. Інспектор погрожував, що здійснить затримання ОСОБА_1 , викличе на місце події представників ВСП, а автомобіль ОСОБА_1 заарештує і відправить на штрафмайданчик. Як наслідок, будучи збентеженим очевидно упередженим ставленням до себе інспектора, сприймаючи його погрози реальними, не маючи бажання бути затриманим чи залишитися без автомобіля на дорозі, ОСОБА_1 наполягає, що він був вимушений виконати описані вище накази інспектора і відмовитись від проходження огляду (хоча він цього не бажав робити); при цьому, коли в подальшому інспектор Корнієв Д.Ю. здійснював фіксацію його відповідей на бодікамеру, інспектор жестами голови показував йому, які відповіді йому слід надавати на його запитання про проходження огляду на стан сп`яніння.
Зауважує, що в порушення вимог Інструкції ОСОБА_1 не відсторонили від керування транспортним засобом, а дозволили подальший рух.
Наголошує, що в порушення норм чинного законодавства транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 зупинений без будь-якої законної причини та/або підстави.
Вказує, що всупереч матеріалам справи на відеозаписі інспектори поліції, які були присутні на місці події, жодного разу не повідомляли ОСОБА_1 (навіть формально) причину зупинки транспортного засобу; так само інспектори жодного разу не заявляли про те, що транспортний засіб ОСОБА_1 був зупинений нібито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки цей автомобіль нібито має ознаки участі в ДТП.
Зазначає, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні будь-які зафіксовані в процесуальній формі відомості чи процесуальні документи (рішення), що свідчать про те, що на час зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 у інспектора (інспекторів) була будь-яка зафіксована в процесуальному порядку інформація про можливу причетність ОСОБА_1 чи його транспортного засобу до вчинення будь-якої дорожньо-транспортної пригоди.
Стверджує, що незаконні дії поліцейських щодо зупинки автомобіля породжують подальші їхні незаконні вимоги до водія про проходження огляду на стан сп`яніння, а тому відмова водія від незаконної пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння з причин його незаконної зупинки не може бути караною за ст. 130 КУпАП.
Зазначає, що під час провадження у суді була відсутня сторона обвинувачення або прокурор. Водночас сторона захисту у цій справі наполягала на тому, що прокурор мав право бути присутнім у цій справі, а тому він мав бути повідомлений судом про провадження щодо ОСОБА_1 , аби у судовому засіданні була присутня посадова особа, яка може заперечити стороні захисту, зокрема в частині заяви про провокацію інспектором вчинення водієм адміністративного правопорушення.
Стверджує, що оформлення працівниками поліції направлення на медичний огляд до відповідного закладу охорони здоров`я у випадку відмови водія від проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння на місці зупинки є обов`язковим. І лише у разі, якщо водій отримав письмове направлення та відмовляється від проведення медичного огляду і в закладі охорони здоров`я, тільки тоді поліцейський має право скласти протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП.
Звертає увагу, що зазначений заклад охорони здоров`я не міститься в переліку закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду громадян на встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння чи перебування під дією лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Жодного належного закладу охорони здоров`я, уповноваженого на проведення огляду водіїв на стан сп`яніння, інспектор Корнієв Д.Ю. водія ОСОБА_1 не направляв.
Зауважує, що інспектор склав направлення ОСОБА_1 на медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння вже після складення протоколу, без присутності та відома водія ОСОБА_1 і без вручення водію вказаного документа (чи його копії).
Вказує, що, накладаючи щодо ОСОБА_1 додаткове стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 33 КУпАП і не врахував повідомлені стороною захисту відомості про особу порушника, обставини, що пом`якшують відповідальність. ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 та бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення національної безпеки і оборони, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Тому позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_1 може негативно вплинути на можливість належного, повного та вчасного виконання покладених на нього обов`язків військової служби та бойових завдань, враховуючи, що їх виконання безпосередньо і напряму залежить від систематичного використання транспортних засобів. Позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом на один рік фактично паралізує не тільки військову службу самого ОСОБА_1 , але й решти підлеглих йому військовослужбовців відділення, оскільки без права керування транспортним засобом ОСОБА_1 позбавлений можливості виконувати безпосередньо свої службові військові обов`язки з підвозу необхідного ракетного обладнання та боєприпасів.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, та за участю його захисника адвоката Мамая А.С.
Заслухавши захисника адвоката Мамая А.С., який підтримав доводи апеляційної скарги; вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені ним в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положення частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню у даному випадку підлягає факт керування транспортним засобом, виявлення у водія ознак сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються:
– протоколом про адміністративне правопорушення серії АБА № 090128 від 22.10.2025 року;
– направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, до Слов`янського наркологічного диспансеру від 22.10.2025 року;
– рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 1 БПП в містах Краматорську та Слов`янську УПП в Донецькій області ДПП капрала поліції Корнієва Д.Ю. від 22.10.2025 року;
– відеозаписами, які містяться в матеріалах справи, відповідно до змісту яких зафіксовано рух та зупинку працівниками поліції транспортного засобу ВАЗ 21104, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Далі працівники поліції підійшли до автомобіля, з якого вийшов водій ОСОБА_1 . Факт керування вищезазначеним транспортним засобом водій не заперечував. На питання працівника поліції ОСОБА_1 повідомив, що вчора трохи вживав алкоголь. Під час спілкування було виявлено у ОСОБА_1 явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Водію ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Драгер Алкотест», проте останній відмовився. Далі працівник поліції запропонував водію пройти такий огляд у медичному закладі, на що останній також відмовився та зазначив, що поспішає. Після чого працівником поліції було попереджено ОСОБА_1 про відповідальність згідно з п. 2.5 ПДР України та про те, що відносно нього буде складено протокол за ст. 130 КУпАП. Також перед складенням протоколу водію були роз`яснені його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Зі змістом складеного протоколу водія ОСОБА_1 ознайомлено, заперечень чи клопотань від нього не надходило.
Крім того, судом першої інстанції допитано інспекторів поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як свідків, які навели обставини події, зокрема зупинку транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння та відмову останнього пройти відповідний огляд.
Дослідивши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння. Поміж іншим, апеляційний суд зазначає, що сторона захисту окремо не оспорює факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , а зазначає на ряд порушень проведення огляду, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Так, з відеозапису поліцейських вбачається рух транспортного засобу ВАЗ 21104, д.н.з. НОМЕР_2 , після зупинки якого виявлено, що водієм є ОСОБА_1 . Під час спілкування із водієм виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, про що наголошено ОСОБА_1 , запропоновано пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер», на що ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується, тому поліцейським запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я, на що ОСОБА_1 зазначив, що поспішає. Поліцейськими наголошено, що за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння передбачена адміністративна відповідальність та буде складено протокол, на що ОСОБА_1 зазначив, що розуміє.
Аналізуючи відеозапис з бодікамери поліцейського та письмові докази, апеляційний суд вважає, що поведінка водія ОСОБА_1 не вказує на здійснення стосовно нього будь-якого тиску з боку працівника поліції, останній відповідає чітко та виважено без будь-яких сумнівів та вагань. При цьому матеріали справи не містять жодних даних про оскарження неправомірних дій працівників поліції, крім того, у разі здійснення такого тиску ОСОБА_1 не був позбавлений можливості на місці зупинки транспортного засобу здійснити дзвінок на гарячу лінію 102 задля повідомлення про неправомірні дії працівників поліції.
Посилання захисника, що ОСОБА_1 відмовився проходити огляд на стан сп`яніння через побоювання арешту автомобіля та виклику ВСП, на переконання апеляційного суду є способом захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності та відповідного стягнення, оскільки жодних даних про наявність тиску на ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем та розуміє, як діяти в критичних ситуаціях, під час дослідження матеріалів справи та відеозапису не виявлено. При цьому факт розмови працівника поліції з ОСОБА_1 без наявності відеокамери не може бути єдиним фактором для висновку про наявність тиску. У сукупності з поведінкою ОСОБА_1 , працівників поліції на місці події та матеріалами справи жодних даних щодо спонукання або тиску не вбачається. Більш того, на питання поліцейського Бовкун Д.О. зазначив, що вчора вживав алкогольні напої, вказана відповідь також вказує на відсутність тиску на водія, оскільки за реакцією ОСОБА_1 вбачається, що він відповідає на питання без підготовки.
Отже, під час апеляційного перегляду не доведено факт погодження ОСОБА_1 пройти огляд та спонукання або здійснення тиску на нього з боку працівників поліції задля відмови від проходження такого огляду. Посилання захисника, що ОСОБА_1 відмовлено у проведенні огляду лікарем через відсутність поліцейських, жодним чином не підтверджені, зокрема відсутні документи щодо звернення та такої відмови. Крім того, відповідно до вимог ч. 5 ст. 266 КУпАП огляд, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним, водночас відповідно до вимог ч. 4 ст. 266 КУпАП огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводяться в присутності поліцейського. У даному випадку ОСОБА_1 поза розумним сумнівом відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і у закладі охорони здоров`я.
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. На відеозаписі логічно та послідовно зафіксований весь перебіг подій, який стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву щодо достовірності у апеляційного суду не виникає. Відсутність відеозапису іншого інспектора поліції не нівелює допустимість доказів у цілому.
Не можуть бути задоволені і посилання в апеляційній скарзі про безпідставність зупинки транспортного засобу з огляду на таке.
Так, відповідно до п. 5 частини першої ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», комендантська година — це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та діяла на час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи в осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.12.2021 року № 1456, правовою основою перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти.
Отже, перевірка документів в осіб здійснюється після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану.
На підставі викладеного апеляційний суд зауважує, що інспектор поліції діяв у межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану в країні, крім того, як наведено в матеріалах справи, вони здійснювали перевірку відомостей відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», а тому підстави зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 є законними та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відсутність повідомлення щодо можливої участі автомобіля в ДТП та ненаголошення про це ОСОБА_1 одразу після зупинки не є такими суттєвими порушеннями, які б вказували на недопустимість доказів.
Апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними.
Твердження захисника, що направлення на проведення огляду складено вже після складення протоколу та виписане до медичного закладу, який відсутній у відповідному переліку, на думку апеляційного суду не впливає на доведеність вини ОСОБА_1 та є формальними. З поведінки ОСОБА_1 вбачається, що останній не мав бажання їхати до медичного закладу для проведення огляду, його рішення було виваженим та безсумнівним, а тому вручення йому направлення не могло вплинути на волевиявлення, крім того, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводяться в присутності поліцейського, отже помилка у назві медичного закладу, який зазначений у направленні, не вказує на порушення порядку проведення огляду та не виключає факт непогодження та небажання ОСОБА_1 проходити відповідний огляд, оскільки в разі погодження пройти огляд ОСОБА_1 був би доставлений до медичного закладу, який відповідає переліку, працівниками поліції.
Відсутність відомостей щодо відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом не спростовує наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В процесі доказування вини доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів поза розумним сумнівом доведено як факт зупинки транспортного засобу, факт керування автомобілем ВАЗ 21104, р.н. НОМЕР_2 безпосередньо ОСОБА_1 , так і факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить суттєвих порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними.
Відповідно до положень частини 7 статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, будь-яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення апеляційному суду не надано.
Стосовно доводів апеляційної скарги про проведення судового розгляду за відсутності прокурора апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 250 КУпАП прокурор, заступник прокурора мають право брати участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення, заявляти клопотання, давати висновки з питань, що виникають під час розгляду справи. Згідно з ч. 2 цієї ж статті участь прокурора є обов`язковою лише у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4–172-9, 172-9-2 КУпАП (корупційні правопорушення).
Дана справа стосується правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке не входить до переліку справ, де участь прокурора є обов`язковою в силу закону. КУпАП не наділяє суд повноваженнями здійснювати примусове залучення прокурора за клопотанням сторони захисту, якщо сам прокурор не вбачає підстав для вступу в справу.
Щодо посилань захисника на практику ЄСПЛ суд зазначає таке. У рішенні від 16 листопада 2023 року у справі «Фігурка проти України» (Figurka v. Ukraine, заява № 28232/22) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що відсутність сторони обвинувачення під час розгляду справи за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за умови дотримання об`єктивного та суб`єктивного критеріїв безсторонності суду, не порушує ст. 6 Конвенції.
Суд першої інстанції розглянув справу лише на підставі доказів, які надіслані разом із протоколом. Таким чином, відсутність прокурора у даному засіданні сама по собі не є свідченням упередженості суду.
Вивчивши доводи апеляційної скарги щодо застосування адміністративного стягнення, яке є більш м`яким, ніж передбачено санкцією статті, апеляційний суд зазначає, що санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
При цьому чинними нормами КУпАП не передбачено можливості накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції статті, або ненакладення одного з видів стягнень, передбаченого санкцією відповідної статті як обов`язкового.
Можливість застосування ст. 69 КК України за аналогією закону суперечить положенням ч. 4 ст. 3 КК України, відповідно до яких законодавцем чітко передбачено, що застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.
Наведені апелянтом позитивні відомості, що характеризують особу ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем ЗСУ та якому за боргом служби вкрай необхідно керувати транспортним засобом, не є беззаперечною підставою для задоволення апеляційних вимог за відсутності такої правової можливості.
Апеляційний суд зауважує, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху із використанням засобів підвищеної небезпеки.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.
Більш того, накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП як за своїм видом, так і розміром є безальтернативним відповідно до санкції вказаної вище частини статті КУпАП.
Відтак суд апеляційної інстанції не має правових підстав для пом`якшення накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (в частині невизначення останньому такого виду стягнення, як позбавлення права керування транспортними засобами) з урахуванням підстав, на які посилається захисник.
Посилання захисника про відстрочку накладення стягнення може бути вирішено в порядку виконання постанови, однак не є предметом розгляду під час перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого у справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування та які б спростовували висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника адвоката Мамая А.С., апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанова винесена з дотриманням вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника адвоката Мамая А.С., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА