ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4461/26 Справа № 204/9251/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на заочне рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (суддя першої інстанції Приваліхіна А.І.),
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Чечелівського районного суду м. Дніпра з позовом ОСОБА_3 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 54 943 гривні 68 копійок, разом із витратами на проведення оцінки вартості пошкодженого майна у сумі 6 000 гривень, правову допомогу у сумі 10 000 гривень та судовим збором 970 гривень.
Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Із вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 – адвокат Чіп Я.М. та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи та практиці Верховного Суду.
З посиланням на доводи аналогічні доводам позовної заяви зазначав, що ОСОБА_1 звернувся із позовом в порядку ст. 22, 1192, 1194 ЦК України та просив стягнути вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача, в розмірі, який не покривається страховим відшкодуванням. Зокрема вважає, що позивач має право на стягнення із винуватця ДТП 54 943,68 грн., що становить різницю між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування (67 292,93 грн.) та вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу позивача (122 236,61 грн.).
Враховуючи наведене просив скасувати рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 січня 2026 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі та покласти судові витрати на відповідача.
Представником ОСОБА_3 – адвокатом Кобець К.В. подано відзив на апеляційну скаргу в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначав, що відшкодування винуватцем ДТП матеріального збитку можлива лише у тому випадку коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а у справі що переглядається такий ліміт становить 160 000 грн., що є меншим за заявлену позивачем шкоду.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 54 943,68 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 328х30 =99 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у сумі 850 гривень (а. с. 8 та на звороті).
Із вказаної постанови вбачається, що 28 листопада 2024 року о 15 годині у м. Дніпрі по пр. С. Нігояна, 78, водій ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом «Opel Vektra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, а саме: пр. С. Нігояна та вул. Щепкіна, рухаючись другорядною дорогою не надав дороги транспортному засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався по головній дорозі. При дорожньо-транспортній пригоді транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ 223800337 (а. с. 10, 11).
Також судом першої інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», державний реєстраційний номер  НОМЕР_1 , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ 223800337, зокрема на суму 160 000 гривень за шкоду завдану майну, франшиза 2 500 гривень (а. с. 11). 
Зі звіту ФОП ОСОБА_5 № 50-12.24 від 01 січня 2025 року про оцінку вартості (розміру) збитків заподіяних пошкодженням транспортного засобу (а. с. 12-23) вбачається, що вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить: 74 587 гривень 79 копійок (з ПДВ на запасні частини); 69 792 гривні 93 копійки (без ПДВ).
06 лютого 2025 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сплачено позивачу страхове відшкодування у сумі 54 032 гривні 81 копійка, що підтверджується копією платіжної інструкції № 7568 від 06 лютого 2025 року (а. с. 11 на звороті).
Крім того, судом встановлено, що 14 серпня 2025 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сплачено на рахунок ТОВ «Оллфікс» за договором з ОСОБА_1 в рахунок (призначення платежу): «угода про прип. Зобов. Перед. Відступ. Від 11.08.2025 по суд. справ. № 753/15471/25, ТОВ ОЛЛФІКС (45583311) зг. Дог. ОСОБА_1 (2871100015) № НТН 113845 від 04.12.24 без», 13 260 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 49006 від 14 серпня 2025 року (а. с. 12).
З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 02 вересня 2025 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/15471/25, за заявою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чіпа Я.М., закрито провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення несплаченого страхового відшкодування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суду першої інстанції виходив із того, що дорожньо-транспортна подія, яка мала місце 28 листопада 2024 року у м. Дніпрі, в результаті якої відповідачем завдано матеріальної шкоди позивачеві, визнана ПАТ «НАСК «Оранта» страховим випадком, у зв`язку з чим у останнього виник обов`язок відшкодування шкоди, розмір якої не перевищує його ліміт відповідальності, як страховика, оскільки сума застрахованої цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану майнову шкоду становить 160 000 гривень, що є більш ніж достатньою для покриття завданої позивачеві шкоди, зокрема для покриття витрат на ремонтно-відновлювальні роботи його транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , приймаючи до уваги те, що жодних законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком не встановлено, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у даній справі.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції було встановлено, обставини дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача ОСОБА_3 та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 67 292,93 грн.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що сплачена суми страхового відшкодування в повній мірі не вистачає для відновлення становища пошкодженого в результаті ДТП майна у вигляді автомобіля.
Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
В постанові від 22 квітня 2021 року в справі № 759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».
Відтак, з аналізу наведених вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень Верховного Суду, можна дійти висновку, що визначення розміру страхового відшкодування підлягає з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні.
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі N 754/1114/15-ц (провадження N 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі N 755/5374/18 (провадження N 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі N 756/2632/17 (провадження N 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), 02 лютого 2022 року в справі № 757/54513/16 (провадження № 61-16265св20).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження розміру заподіяної шкоди позивачем ОСОБА_1 надано звіт звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 50-12.24 від 01 січня 2025 року, відповідно до якого вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить: 74 587 гривень 79 копійок (з ПДВ на запасні частини); 69 792 гривні 93 копійки (без ПДВ).
Згідно із наданим на запит адвоката позивача листом цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ПАТ «НАСК« Оранта» при цьому страхова сума за шкоду майну погоджена в розмірі 160 000 грн., а франшиза у розмірі 2 500 грн. 
ОСОБА_1 з боку ПАТ «НАСК« Оранта» виплачено суми страхового відшкодування у розмірі 54 032,81 грн та 13 260 грн. , що підтверджується платіжними інструкціями №7568 та 49006
При цьому, як зазначалось вище та вбачається із загальнодоступних відомостей ЄДРСР провадження у справі 753/15471/25 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення несплаченого страхового відшкодування, закрито за заявою позивача.
Відтак ОСОБА_1 погодився із розміром встановленої страховиком майнової шкоди, а отже не вправі заявляти вимоги до винної особи про відшкодування різниці шкоди на підставі інших доказів у більшому розмірі, ніж встановлено страховою компанією в рамках страхового ліміту.
Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц, згідно яких винуватець відповідає за завдану шкоду, якщо вона перевищує міру відповідальності страховика або відноситься до сум, які страховик не повинен відшкодовувати, а покладення відповідальності у розмірі завданого збитку, який повинен відшкодувати страховик на винуватця, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності, та правовими висновками Верховного Суду в постановах від 20 грудня 2023 року в справі 450/446/16-ц, від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20, від 21 грудня 2022 року в справі № 369/13458/20, від 09 листопада 2022 року № 366/2985/19, від 09 листопада 2022 року № 497/470/2021, від 14 вересня 2022 року № 441/756/18, від 14 вересня 2022 року № 520/7996/18 та інших, в яких зазначено, що страхувальник відшкодовує різницю між страховою виплатою та завданим збитком, якщо розмір завданого збитку складається з платежів, які не покриваються страховою компанією.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Отже, колегія суддів апеляційного суду, погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 54 943,68 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 141, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 15 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк