ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 червня 2026 року
м. Харків
Справа № 638/994/24
Провадження № 22-ц/818/2958/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Маміної О.В., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року, постановлене під головуванням судді Цвіра Д.М., -
ВСТАНОВИВ :
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що 03.07.2020 Відділом державної реєстрації цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис № 141. Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що подружні відносини між сторонами припинені, сторони не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Основна причина розпаду сім`ї це різниця характерів, відсутність між позивачем та відповідачем взаєморозуміння і довіри, постійні конфлікти та недомовленості. Після шлюбу позивач бажає залишити прізвище – « ОСОБА_5 ».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03 липня 2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 141. Після розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище – « ОСОБА_5 ».
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити для розгляду за встановленою підсудністю з урахуванням вимог ст.29 ЦПК України.
Зазначає, що позивачка і відповідач на час розгляду справи № 638/994/24 у Шевченківському районному суді м. Харкова проживали та проживають на сьогоднішній день у Федеративній республіці Німеччина. На підтвердження вказаних обставин до суду були подані відповідні докази – посвідки на тимчасове проживання у Федеративній республіці Німеччина. Сторони не поверталися до України з моменту виїзду на проживання до Федеративної республіки Німеччина. Шевченківським районним судом м. Харкова не надано правової оцінки в оскаржуваному рішенні суду вказаним доказам та обставинам справи. Враховуючи вказане, позовна заява підлягала поверненню позивачу зважаючи на положення ч. 1 ст. 29 ЦПК України, оскільки поданню відповідної позовної заяви мало передувати звернення до Верховного Суду України із клопотанням про визначення підсудності справи про розірвання шлюбу. Вважає, що судом порушено правила ст. 29 ЦПК України про підсудність розгляду справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами. 
ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Повідомляє, що її перебування на території Федеративної Республіки Німеччина є вимушеним та пов`язане з військовою агресією Російської Федерації проти України. Проживає у Німеччині на підставі тимчасового захисту та не змінювала місце реєстрації в Україні. Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну правову оцінку доказам. Стверджує, що сімейні відносини між мною та відповідачем фактично припинені, спільне проживання сторін відсутнє, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, шлюбно-сімейні відносини припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який не бажає перебувати у шлюбі, тому шлюб необхідно розірвати.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 03 липня 2020 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 141, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с. 5)
Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 9)
Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що подружні відносини з ОСОБА_2 припинені. Подальше перебування у сімейних відносинах є неможливим внаслідок відсутності у подружжя взаєморозуміння і довіри, що, у свою чергу, призводить до постійних конфліктів у сім?ї. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
За правилами ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
За роз`ясненнями, викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
У позовній заяві позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, отже позивач вважає, що сім`я розпалась та збереженню не підлягає.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.
За правилами ч.2 ст.28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Згідно матеріалів справи місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до території Шевченківського району м.Харкова та до юрисдикції Шевченківського районного суду м.Харкова. 

Місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що відноситься до території Ізюмського району Харківської області та до юрисдикції Ізюмського районного суду Харківської області. Проте, рішенням ВРП № 399/0/15-23 від 20.04.2023 змінено з 1 травня 2023 року територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області– Дзержинському (Шевченківському) районному суду міста Харкова. 

Відтак, дана позовна заява прийнята до розгляду Шевченківським районним судом м.Харкова з дотриманням правил підсудності.
Стосовно посилань ОСОБА_2 про порушення судом правил ст. 29 ЦПК України про підсудність розгляду справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, суд зазначає наступне.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року від 23 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
За приписами ч.1 ст.29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.
Для цілей статті 29 ЦПК України під проживанням за межами України потрібно розуміти постійне проживання. Тимчасове проживання учасника справи за межами України не може вважатися підставою для визначення підсудності в порядку статті 29 ЦПК України. 
Згідно посвідки YZH3V3ZTZ ОСОБА_7 надано дозвіл на тимчасове проживання у Федеративній республіці Німеччині до 21.07.2024. (а.с. 34) 
За даними посвідки НОМЕР_2 ОСОБА_8 надано дозвіл на тимчасове проживання у Федеративній республіці Німеччині до 10.06.2024. (а.с. 38-39)
Матеріали справи не містять підтвердження того, що місцем постійного проживання сторін є територія іншої держави. 
Крім того, суд звертає увагу, що підсудність справи з підстав, визначених статтею 29 ЦПК України, визначається до відкриття провадження у справі. Після відкриття провадження у справі за загальними правилами визначення територіальної підсудності відсутні підстави для визначення підсудності справи в порядку статті 29 ЦПК України. (Ухвала судді КЦС ВС від 04 січня 2023 року у справі № 212/5208/22)
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Апеляційна скарга відповідача фактично не містить доводів щодо можливості збереження сім`ї або відновлення сімейних відносин між сторонами. Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до заперечень щодо територіальної підсудності справи.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.
Головуючий: Н.П. Пилипчук

Судді: О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова