Унікальний номер справи 757/28806/25-п
Номер апеляційного провадження 33/824/2473/2026
Суддя суду першої інстанції К. Е. Константінова
Суддя у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

30 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л. Д., розглянув у судовому засіданні в залі суду в місті Києві, справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року про притягнення 
ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, 
адреса місця проживання: 

АДРЕСА_1 

до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП

у с т а н о в и в:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №350842 від 04.06.2025,  ОСОБА_1 04.06.2025 о 00 год 00 хв в м. Києві, вул. Бутишів, 12, керуючи автомобілем Тойота, д.н.з.  НОМЕР_2 , в порушення п. 13.1 Правил дорожнього руху, здійснюючи маневр заїзду у двір, не впевнилась у безпечності даного маневру, не вибрала безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустила зіткнення з припаркований автомобілем Мазда, д.н.з. НОМЕР_3 (водій ОСОБА_2 ), в результаті ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 850,00 грн.
Не погоджуючись із вказаною постановою судді ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Так, в обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки під час розгляду даної справи суд неповно з`ясував усі фактичні обставини, не дослідив і не дав належної оцінки наявним у справі доказам, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення, висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Вказано, що суддею було розглянуто справу поверхнево, фактичного дослідження доказів не відбулося, пояснення та відеозаписи суддею не досліджувалися, свідки, яких просила допитати ОСОБА_1 у судовому засіданні, не викликалися, клопотання щодо цього не розглянуто суддею.
Також зазначено, що у матеріалах справи відсутні будь - які докази на підтвердження вчинення ОСОБА_1 ДТП, суддя не врахував, що схема не відповідає обставинам справи, складена зі слів особи, яка особисто події не бачила, відео події відсутнє. Суддею проігноровано відсутність доказів пошкоджень авмобіля Мазда за участі саме автомобіля ОСОБА_1 . Не доведено ані механізму контакту, ані часу виникнення пошкоджень.
Звертуно увагу на те, що протокол сам пособі без підтвердження іншими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у порушенні ПДР та у вчиненні адміністративного правопорушення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та її захисника Жадана К. М., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАПпередбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 126 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Як зазначено вст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Також стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особа, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, всупереч вимогам вказаних правових норм, судом першої інстанції не було в повному обсязі з`ясовані всі обставини справи. Постанова судді суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та постанови судді, при розгляді даної справи суддя суду першої інстанції не достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов до хибного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Так, підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність у діях зазначеної особи складу правопорушення, тобто, сукупностіпередбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона).
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Склад адміністративного правопорушення - це встановлена адміністративним законодавством сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Цими ознаками є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона і відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.
Формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам ст. 256 КУпАП, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.
Статтею 124 КУпАП передбачено відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Слід зазначити, що об`єктом правопорушення с суспільні відносини в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Слід зазначити, що оскільки зазначені правопорушення спричинили пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, то додатковим об`єктом правопорушень будуть також суспільні відносини у сфері власності.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Цією конструкцією законодавець передбачив настання негативних наслідків у вигляді майнової шкоди. Крім того, слід розмежовувати склад правопорушення та випадки настання цивільно-правової або кримінальної відповідальності.
Так умовами настання адміністративної, а не іншого виду юридичної відповідальності є такі:
а) наявний причинний зв`язок між порушенням правил дорожнього руху та настанням наслідків у вигляді майнової шкоди, а у випадку відсутності такого зв`язку особу може бути притягнуто до цивільно-правової відповідальності);
б) немає наслідків діяння у вигляді спричинення або можливості спричинення аварії поїзда, судна або порушення нормальної роботи транспорту, або створення небезпеки для життя людей, або спричинення потерпілому середньої тяжкості чи тяжких тілесних ушкоджень, або завдання великої матеріальної шкоди, чи настання інших тяжких наслідків, а у противному випадку діяння кваліфікується як злочин за ст. 277 Кримінального кодексу України.
Згідно п. 13.1 ПДР водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
Поняття безпечної дистанції надане у п. 1.10. ПДР. Відповідно до цього пункту ПДР, «безпечна дистанція» - це відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разу його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу , що рухається позаду запобігти зіткненню без будь-якого маневру.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що висновок судді суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є необґрунтованим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи і не підтверджується будь - яким належними або допустимими доказами.
Суддею не було взято до уваги ту обставину, що у матеріалах справи відсутні пояснення особи, яка нібито стала очевидцем події - зіткнення автомобіля Тойота, д.н.з.  НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , з припаркований автомобілем Мазда, д.н.з. НОМЕР_3 .
При цьому ОСОБА_2 (особа, яка володіє автогмобілем Мазда) не бачив моменту зіткнення транспортних засобів, у своїх поясненнях не вказав, що його транспортний засіб було пошкоджено саме внаслідок наїзду на нього транспортного засобу Тойота, д.н.з.  НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Про ДТП йому повідомила особа на ім`я « ОСОБА_3 », яка не надавала свої пояснення працівникам поліції, які прибули на місце ДТП.
Разом з тим, ОСОБА_1 , на місці ДТП, неодноразово просила працівників поліції викликати особу на ім`я « ОСОБА_3 » для відібрання у неї пояснень. Проте працівники поліції не встановили особу « ОСОБА_3 ».
Отже, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, схеми ДТП, не можливо встановити порушення саме ОСОБА_1 п. 13.1 Правил дорожнього руху, скоєння саме нею пошкоджень транспортних засобів тощо. Транспортні засоби на схемі ДТП зазначені працівниками поліції без з`ясування дійсних обставин події. 
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що будь-яких даних, які би зафіксували зіткнення автомобіляТойота, д.н.з.  НОМЕР_2 , з припаркованим автомобілем Мазда, д.н.з. НОМЕР_3 , у матеріалах справи відсутні. Очевидних ознак того, що здійснюючи маневр заїзду у двір, ОСОБА_1 не впевнилась у безпечності даного маневру, не обрала безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустила зіткнення з припаркованим автомобілем Мазда, д.н.з. НОМЕР_3 ,судом апеляційної інстанції не встановлено. Тому порушення нею п. 13.1 ПДР, який зобов`язує водія дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу, що інкримінується ОСОБА_1 матеріалами справи не підтверджено, а сама ОСОБА_1 катигорично заперечує, порсилаючись на те, що її автомобіль не має будь - яких пошкоджень, пов`язаних з вказаною подією. 
Таким чином матеріали справи не містять доказів, які б могли підтвердити обставини, наведені в протоколі, не долучено належних доказів, на підставі яких, у визначеному законом порядку можливо встановити наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та її винність в його вчиненні.
При цьому суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, самостійно редагувати фабулу обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципи рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, в фактично судом).
З`ясувавши фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б доводили порушення  ОСОБА_1 п. 13.1 ПДР.
Згідно ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 8 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинності, закріпленому в ст. 62 Конституції України, оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком.
Як зазначалося вище, відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Встановлені правила допустимості і відповідності доказів є гарантом їх достовірності та істинності.
Таким чином, судом першої інстанції не виконано вимоги ст. 245 КУпАПщодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин даної справи.
Ураховуючи те, що матеріалами справи жодним чином не підтверджується наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме не доведено, що вона при здійсненні маневру - заїзду у двір, не впевнилась у безпечності даного маневру, не обрала безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустила зіткнення з припаркованим автомобілем Мазда, д.н.з. НОМЕР_3 , висновок судді суду першої інстанції про наявність законних підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є безпідставним.
Характер подряпин, зафіксованих та відображених у схемі місця ДТП, не дає можливості дійти висновку про відповідність механізму контакту транспортних засобів за обставин, викладених у протоколі, та не є можливим встановити чи узгоджується він із розташуванням пошкоджень на автомобілі ОСОБА_1 .
Схема ДТП не відповідає фактичному розташуванню транспортних засобів. Характер і розташування подряпин на автомобілі заявника свідчать про їх інше походження та виключають можливість контакту з автомобілем ОСОБА_1 
Та обставина, що ОСОБА_1 підписала протокол про адміністративне правопорушення та схему місця події, не свідчить про визнання нею вини та вчинення ДТП, зокрема порушення нею п. 13.1 ПДР.
Таким чином, протокол складено без належних доказів, без врахування пояснень свідків і фактичних обставин, що свідчить про порушення принципів законності, об`єктивності й неупередженості під час оформлення матеріалів справи.
Розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності слід керуватися принципом, згідно з яким винність особи не може ґрунтуватись на припущеннях. Будь-які сумніви у винуватості особи повинні тлумачитися на її користь.
Визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, суддя не зазначив з яких підстав та з урахуванням яких належних та допустимих доказів він дійшов висновку про наявність у діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності складу зазначеного правопорушення, не вказав на докази, які підтверджують вчинення ОСОБА_1 правопорушення та порушення нею п. 13.1 ПДР.
Посилаючись на протокол про адміністративне правопорушення, суддя не звернув уваги, що даний доказ непідтверджує ні факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом за адресою і в час, які вказав поліцейський в протоколі, ні факту зіткнення трансопртних засобів.
Ураховуючи встановлені під час апеляційного перегляду справи обставини, з урахуванням положень, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти Росії», відповідно до якого збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутністю сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення, свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 керувала автомобілем та вчинила зіткнення із автомобілем потерпілого, апеляційний суд приходить до висновку, що наявними у справі доказами не доведена наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до вимогст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У частині 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а.
Відповідно доРішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої встатті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям ЄСПЛ.
У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.
Так, в рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».
Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом. 
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі № 1-135/2018 (5846/17) зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу. 
Частина 1 ст.7 КУпАПпередбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Неврахування цих обставин призвело до хибних висновків судді про доведеність наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 
Згідно п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.
З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Постанова судді Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП,у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року скасувати. 
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП,за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя  Л. Д. Поливач