ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2026 р. Справа№910/12590/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Демидової А.М. 
Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 02.06.2026 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 
у справі №910/12590/24 (суддя Марченко О.В.)
за результатами розгляду заяви Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» про відстрочення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026
у справи №910/12590/24
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 
до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Міністерство оборони України 
про стягнення 2 065 849 166, 36 грн

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд міста Києва рішенням від 16.06.2025 у справі №910/12590/24 закрив провадження у справі в частині стягнення з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 149 844 932, 36 грн попередньої оплати.
Позовні вимоги про стягнення 1 916 004 234 грн задовольнив частково.
Стягнув з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 1 515 237 139, 86 грн попередньої оплати; 120 590 971, 04 грн пені; 140 811 368, 73 грн штрафу; 18 005 558, 12 грн процентів за користування коштами попередньої оплати; 13 126 537, 68 грн 3% річних; 86 359 128, 68 грн втрат від інфляції та 838 862, 94 грн судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Відмовив у задоволенні заяви Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» про визначення порядку і строку виконання рішення.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 09.03.2026 апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/12590/24 задовольнив частково.
Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/12590/24 задовольнив частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/12590/24 скасував та прийняв нове рішення.
Закрив провадження у справі в частині стягнення з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 149 844 932, 36 грн попередньої оплати.
Позовні вимоги задовольнив частково.
Стягнув з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 1 515 237 139, 86 грн попередньої оплати; 120 590 971, 04 грн пені; 140 811 368, 73 грн штрафу; 18 005 558, 12 грн процентів за користування коштами попередньої оплати; 13 126 537, 68 грн 3% річних; 86 359 128, 68 грн втрат від інфляції та 838 862, 94 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Відмовив у задоволенні заяви Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» про визначення порядку і строку виконання рішення.
20.03.2026 на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі №910/12590/24 видано наказ.
14.04.2026 відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про відстрочення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі №910/12590/24 на 1 рік, до 09.03.2027. 
Обгрунтовуючи заяву про відстрочення виконання постанови відповідач посилається на: свій поточний фінансовий стан; те, що спір у значній мірі виник з вини самої агенції; обумовленість виконання судового рішення у цій справі стягнення коштів з іноземного постачальника в рамках міжнародного арбітражного спору; заходи щодо покращення фінансового стану, які вживаються відповідачем з метою створення передумов для повного виконання судового рішення; часткове добровільне виконання відповідачем рішення суду; статут відповідача на якого покладено виконання критично важливих для забезпечення національної безпеки і оборони держави завдань щодо забезпечення закупівель для Збройних сил України та інших військових формувань; збитки відповідача внаслідок ракетних обстрілів рф.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 заяву Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» про відстрочення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 зі справи №910/12590/24 задовольнив частково. Відстрочив виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі №910/12590/24 до 09.09.2026 включно. У задоволенні решти вимог заяви відповідача відмовив. 
Задовольняючи частково заяву відповідача про відстрочення виконання рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відстрочення виконання рішення суду до 09.09.2026 не порушить інтереси сторін, забезпечить їх баланс, буде співмірним можливості поновлення порушеного права стягувача з можливістю відповідача забезпечити таке поновлення. Відстрочення матиме наслідком дотримання балансу інтересів сторін і унеможливить надмірне обтяження фінансової спроможності відповідача.
Враховуючи предмет даного спору, часткове повернення відповідачем позивачу суми попередньої оплати до прийняття рішення у справі, фінансові показники Компанії, підпорядкування обох сторін Міноборони, а також невизначений строк розгляду Лондонським судом міжнародного арбітражу позову Компанії до контрагента про стягнення в регресному порядку суми попередньої оплати та неустойки, з урахуванням ведення на території України воєнного стану, суд дійшов висновку про достатню винятковість наведених обставин для застосування визначеної статтею 331 ГПК України процедури відстрочення виконання судового рішення на пів року.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, 05.05.2026 Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 та відмовити в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично обмежився формальним посиланням на доводи відповідача, не надавши належної оцінки поданим доказам та не перевіривши їх достатність, не зробив висновку про критичний або винятковий стан, не зазначив, яким саме чином наведені обставини унеможливлюють виконання рішення, не встановив причинно-наслідкового зв`язку між фінансовими показниками та необхідністю відстрочення. Більше того, надані самим відповідачем фінансові документи свідчать про стабільну та прибуткову діяльність підприємства, що виключає наявність обставин, які б істотно ускладнювали або унеможливлювали виконання рішення суду. 
За доводами позивача обидві сторони перебувають у сфері управління Міністерства оборони України та це не може бути підставою для незастосування до відповідача належних правових наслідків за невиконання зобов`язань. Навпаки, на його переконання це підкреслює необхідність дотримання фінансової дисципліни та виконання судових рішень всередині системи оборонного відомства. Також зазначено, що наслідки воєнних дій є спільним тягарем для всіх суб`єктів господарювання в Україні, включаючи і позивача, який також функціонує в умовах воєнного стану та зазнає негативних наслідків від агресії російської федерації.
Відповідач у своїй заяві посилався, поміж іншим, на те, що виконання судового рішення у даній справі нібито перебуває у прямій залежності від отримання коштів за арбітражним рішенням у справі LCIA Arbitration № 246418. Суд першої інстанції фактично погодився з цим твердженням, хоча воно є маніпулятивним та юридично безпідставним.
По-перше, арбітражне провадження було ініційоване самим відповідачем у листопаді 2024 року, тобто значно пізніше за виникнення зобов`язань за державним контрактом з Агенцією. Це означає, що відповідач свідомо створив ситуацію, яку тепер намагається використати як підставу для відстрочки виконання судового рішення. Така поведінка є зловживанням процесуальними правами.
По-друге, відсутність коштів від третіх осіб не може бути підставою для невиконання власних зобов`язань перед кредиторами. Якщо визнати таку логіку прийнятною, то будь-який боржник міг би уникати виконання судових рішень, посилаючись на неотримання грошей від своїх дебіторів. Це суперечить базовим принципам цивільного права та зобов`язального права. По-третє, відповідач не надав жодних переконливих доказів того, що відстрочка виконання рішення у даній справі дійсно забезпечить його виконання у майбутньому. Немає жодних гарантій того, що арбітражне рішення буде ухвалено на користь відповідача, що воно буде виконано іноземним контрагентом, і що отримані кошти будуть спрямовані саме на виконання рішення у даній справі, а не на погашення іншої заборгованості.
Також суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі формально згадав про необхідність дотримання балансу інтересів сторін, але фактично цей баланс не забезпечив.
Надаючи відстрочку виконання рішення до 09.09.2026, суд не врахував, що рішення у справі було ухвалено ще 16.06.2025, а сама справа перебувала на розгляді в суді з жовтня 2024 року.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2026 апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя – Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.05.2026 у справі №910/12590/24 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 02.06.2026 на 12 год. 45 хв.; витребував з Господарського суду міста Києва копії матеріалів, необхідних для розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24.
20.05.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли всі матеріали справи №910/12590/24. 
У судовому засіданні 02.06.2026 представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про відстрочення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у даній справі..
Представник відповідача у судовому засіданні 02.06.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 залишити без змін. 
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Статтею 326 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина 1 статті 18 ГПК України). 
За приписами статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, що підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної чи касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.
Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Невиконання боржником судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна стягувача або майна, присудженого на користь стягувача, протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, вартість майна неможливо визначити або майно відповідно до закону не може оцінюватися.
Вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову.
Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
Отже, відстрочення виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав. При вирішенні відповідного питання враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 навела висновки про те, що відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. 
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 17.09.2025 у справі №905/1197/24 дійшов правових висновків про те, що підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі статтею 331 ГПК є виняткові обставини, які ускладнюють або виключають виконання рішення, утруднюють чи унеможливлюють виконання, і питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, задовольняючи частково заяву відповідача про відстрочення виконання судового рішення судом взято до уваги наступні доводи відповідача викладені в заяві.
Відповідно до звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) Компанії за 2025 рік чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) становить 8 699 268 тис. грн (рядок 2000), при її собівартості, тобто витрат на її придбання, у сумі 8 385 908 тис. грн (рядок 2050); у підсумку фінансовий результат Компанії за 2025 рік до оподаткування становив -167 019 тис. грн (рядок 2295), з яких сплачено податків до Державного бюджету України на суму 207 355 тис. грн (рядок 2300); чистий фінансовий результат Компанії за 2025 рік становить 40 336 тис. грн (рядок 2350), з якого виплачено 30% дивідендів державі як власнику Компанії згідно з Порядком відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 №138, що складає 12 100,8 тис. грн; тобто у розпорядженні відповідача залишилось 28 235,3 тис. грн власних обігових коштів; при цьому, чистий фінансовий результат – це показник, що відображає остаточний фінансовий результат діяльності Компанії після врахування всіх доходів і витрат, включаючи податки; іншими словами – це сума коштів, яка залишається у відповідача після сплати всіх обов`язкових платежів; таким чином, присуджена до стягнення з Компанії сума (1 894 969 567,05 грн) більше ніж у 67 разів перевищує чистий прибуток відповідача за 2025 рік (28 235,3 тис. грн), який залишився в розпорядженні Компанії після сплати податку на прибуток та дивідендів на користь держави.
У листопаді 2024 року відповідач був вимушений звернутися до Лондонського суду міжнародного арбітражу (консолідоване провадження LCIA Arbitration №246418) із позовом про стягнення в регресному порядку суми попередньої оплати та неустойки, у зв`язку з позовами Агенції, за якими були присуджені до стягнення великі суми коштів як у даній справі, так і у справі №910/12585/24, а також інших справах; однак, розгляд справи в LCIA вимагає періодичного авансування арбітражних витрат, без здійснення яких справа не розглядатиметься; Компанія станом на день подачі даної заяви вже сплатила 160 300 фунтів-стерлінгів; при цьому, розгляд справи перебуває на етапі обміну сторонами заявами по суті справи, а тому для продовження її розгляду в подальшому передбачаються додаткові авансові витрати на значні суми; відповідно до процесуального графіку розгляду арбітражної справи, затвердженого одноособовим арбітром процесуальною ухвалою від 20.02.2025 №3 (в редакції процесуального наказу від 24.09.2025 №13), ухвалення остаточного арбітражного рішення передбачається орієнтовно у квітні - травні 2026 року; водночас, арбітражне рішення підлягатиме подальшому визнанню та виконанню на території США згідно з Нью-Йоркською Конвенцією про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень; дана процедура може зайняти ще від 6 місяців до 1 року; отже, з огляду на те, що сплата процентів за держконтрактом перебуває у прямій залежності від отримання відповідачем цих коштів за арбітражним рішенням, то абсолютно очевидно, що передчасне примусове стягнення з Компанії 235 017 192, 30 грн, з арештом рахунків, унеможливить видаткові операції з авансування арбітражних витрат, що призведе до припинення розгляду арбітражної справи №246418 і остаточне рішення у ній не буде прийнято.
Відповідач також вказав, що відповідно до даних Департаменту імпорту Компанії прогнозована сума надходження коштів від постачальницької винагороди/комісійної плати на користь відповідача від експортно-імпортної діяльності на кінець 2026 року – 303 711 388,59 грн; при цьому, Компанією також вживаються додаткові заходи щодо збільшення фінансових можливостей для виконання судових рішень, які набрали законної сили; а саме проводиться узгодження з органом управління реалізації автотранспортних засобів;
В умовах сьогоднішньої повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України та введеного в Україні воєнного стану на Компанію покладено виконання критично важливих для забезпечення національної безпеки і оборони держави завдань щодо забезпечення закупівель для Збройних Сил України та інших військових формувань сучасного озброєння та військової техніки, які знаходяться на озброєнні, а також тих зразків озброєння та військової техніки, які в подальшому можуть бути прийняті на озброєння; відповідач, як і Агенція, перебуває у сфері управління Міноборони; тобто боржник і стягувач пов`язані через спільний орган управління; Компанія здійснює стратегічно важливу для України діяльність у сфері імпорту озброєння, а саме: бере участь у виконанні державного оборонного замовлення з імпорту озброєння, військової і спеціальної техніки, іншої продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, як безпосередній виконавець державних контрактів, так і є стороною у зобов`язаннях, укладених на виконання державного оборонного замовлення; згідно з наказом Міноборони від 13.03.2025 №7/дск ДП Компанію визнано критично важливою для забезпечення потреб Збройних Сил, інших військових формувань в особливий період; таким чином, відповідач є невід`ємною складовою оборонно-промислового комплексу України та спеціальним суб`єктом господарювання у здійсненні експортно-імпортних операцій.
Водночас, скрутне фінансове становище чи невиконання контрагентами своїх зобов`язань перед боржником не є безумовними підставами для відстрочення виконання рішення суду.
Частина 2 статті 617 ЦК України передбачає що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відсутність відповідних асигнувань чи будь-яких інших надходжень коштів від контрагентів боржника не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, про що зазначав Європейський суд з прав людини у рішеннях «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та «Бакалов проти України».
Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» – Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт» виконує завдання у сфері оборони, серед яких участь у реалізації державної політики в галузі експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення, організація і проведення переговорів з резидентами, нерезидентами та укладення відповідних договорів (контрактів).
Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» входить до сфери управління Міністерства оборони України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2022 №237 «Деякі питання діяльності Державного концерну «Укроборонпром».
Управління діяльністю відповідача здійснює Міністерство оборони України, яке є третьою особою у даній справі.
Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель», згідно статуту останнього, також належить до сфери управління Міністерства оборони України.
Таким чином, як позивач, так і відповідач належать до сфери управління Міністерства оборони України, засновані на державній власності, що засвідчує однаковий статус підприємств, роль та важливість їх діяльності в умовах воєнного стану.
Міністерство оборони України, до сфери управління його належить позивач та відповідач, виступаючи третьою особою у даній справі, повною мірою обізнане про усі аспекти діяльності позивача та відповідача, наявні між ними контракти, стан їх виконання, фінансовий стан тощо, та має всі можливості врегулювати порядок і строки сплати заборгованості відповідача перед позивачем за договором, спір щодо якого вирішувався у даній справі.
При цьому відповідачем не надано суду доказів реальної неможливості виконання судового рішення до 09.03.2027, ні до 09.09.2026, доказів отримання коштів у строк до 09.03.2027, ні до 09.09.2026 у розмірі, необхідному для погашення заборгованості перед позивачем у даній справі.
Посилання відповідача на скрутне фінансове становище в обґрунтування неможливості виконання рішення суду у даній справі у строк до 09.03.2027 не є тією обставиною, що істотно ускладнює виконання рішення або робить його неможливим, та відповідно підставою для відстрочення виконання рішення до 09.03.2027, як просив відповідач та до 09.09.2026, як частково задовольнив суд першої інстанції. 
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.09.2025 у справі № 905/306/25 виснував: у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів, обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої ухвалено рішення. Тобто відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дослідивши заяву відповідача про відстрочку виконання судового рішення встановив, що заявником не надано доказів спроможності виконати судове рішення через рік та через пів року, як і не надав доказів, які свідчать про існування обставин, що сприятимуть відновленню платоспроможності підприємства протягом цього періоду, зокрема, доказів на підтвердження надходження коштів за наслідками господарської діяльності, що дасть можливість погасити існуючий борг по закінченню строку відстрочення. Надання відстрочки виконання вказаного рішення судом не стимулює процедуру погашення заборгованості, а надана відстрочка може порушити майнові інтереси стягувача внаслідок відкладення терміну виконання зобов`язання боржника у спірних правовідносинах, в тому числі враховуючи інфляційні процеси в державі, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість такої заяви та відповідно відсутність підстав для її задоволення.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
Положеннями пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 326 ГПК України закріплено принцип обов`язковості рішень суду, згідно із яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковим на всій території України. 
Відповідно до частини 2 статті 18 та частини 2 статті 326 ГПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, за певних обставин затримка з виконання судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Іммобільяре Саффі проти Італії”, № 22774/93, п. 74), а також судом взято до уваги те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43), крім того враховано, що «державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням, у такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як «виняткові обставини» (§ 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Півень проти України» від 29.06.2004, заява № 56849/00).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України», заява №6962/02, зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.
З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
Колегія суддів враховує, що, у даному випадку, зупинення виконання судового рішення, що набрало законної сили, не буде відповідати положенням Конституції України в частині обов`язковості виконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що наведені відповідачем обставини не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Надані відповідачем докази «не свідчить про неможливість виконання судового рішення в цій справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність відповідача, тобто не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення. Фінансова звітність підприємства є тільки одним з елементів, які свідчать про складний фінансовий стан підприємства, який в умовах ринкової економіки є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності.
Крім того, судова колегія зауважує, що відстрочення виконання судового рішення має на меті забезпечити його реальне виконання з урахуванням інтересів сторін.
Однак, посилання відповідача лише на складний фінансовий стан без визначення реальної перспективи виконання судового рішення не може бути підставою для відстрочення такого виконання.
За таких обставин, з огляду на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановлені судами обставини довготривалого невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем та з урахуванням принципів розумності і справедливості, балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, а також враховуючи те, що рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність передбачених ст. 331 ГПК України правових підстав для відстрочення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі №910/12590/24.
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відстрочення виконання рішення, оскільки заявником не доведено виключних підстав, з поданням відповідних доказів для відстрочення рішення суду на один рік, та не подано доказів того, рішення суду може бути ним виконано у строк до 09.03.2027, так і у строк до 09.09.2026. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Згідно статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
Зважаючи на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення відмовити.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/12590/24 скасувати та відмовити Дочірньому підприємству Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» у задоволенні заяви про відстрочення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі №910/12590/24.
3. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» (просп. Степана Бандери, буд. 7, м. Київ, 04073; код ЄДРПОУ 30019335) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (вул. Автозаводська, буд. 2, м. Київ, 04074; код ЄДРПОУ 44725823) 2 662, 40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва. 
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний тест постанови складено 03.06.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська