Дата документу 27.05.2026 Справа № 335/7222/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7222/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/192/26-9 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, яка полягає у нездійсненні перевірки виконання боржником судового рішення у час та місці побачення, яка мала місце під час онлайн-зустрічей 03 січня 2026 року, 06 січня 2026 року, 10 січня 2026 року, 13 січня 2026 року, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

У С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої К.І. у виконавчому провадженні № 76759436, яка полягає у нездійсненні перевірки виконання боржником судового рішення у час та місці побачення, яка мала місце під час онлайн-зустрічей 03.01.2026, 06.01.2026, 10.01.2026, 13.01.2026.
В обґрунтування скарги зазначав, що у вказані дні він здійснював відеодзвінки через застосунок Viber на телефон боржниці ОСОБА_2 , однак дитина ОСОБА_4 не підходила до камери, казала, що не хоче розмовляти. Боржниця перебувала поза кадром, не забезпечила участі психолога, не заохочувала дитину до контакту. Фактично спілкування не відбулось. Вважає, що дитина завчасно була налаштована проти нього, про що свідчать використані дитиною мовленеві конструкції. Вказані епізоди є фактично повторенням ситуації, яка мала місце 01.11.2025, оскільки боржник без поважних причин не забезпечила виконання рішення суду, а державний виконавець не здійснила належного контролю за виконанням рішення, не була присутня під час відеозустрічі 27.01.2026.
Вважає, що епізоди від 03.01.2026, 06.01.2026, 10.01.2026, 13.01.2026 є ідентичними порушенням, які вже були предметом судового розгляду та отримали належну правову оцінку в ухвалі від 05.12.2025. Проте, державним виконавцем вказані преюдиційні факти не взяті до уваги, внаслідок чого допущено протиправну бездіяльність.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, яка мала місце під час побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 у формі онлайн-зустрічей від 03.01.2026, 06.01.2026, 10.01.2026, 13.01.2026 року та полягала у нездійсненні перевірки виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/7222/21 та ухвалою цього ж суду від 10 липня 2025 року про зміну способу і порядку виконання;
- зобов`язати головного державного виконавця Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчу Катерину Ігорівну на підставі наданих ОСОБА_1 відеозаписів онлайн-побачень 03.01.2026, 06.01.2026, 10.01.2026, 13.01.2026 року здійснити перевірку виконання рішення боржником ОСОБА_2 та за наявності відповідних правових підстав вжити заходів примусового виконання: за ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» – у разі встановлення невиконання рішення без поважних причин; а у разі встановлення повторного невиконання без поважних причин – застосувати ч. 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: скласти акт, винести постанову про накладення штрафу в подвійному розмірі, надіслати до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, винести вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (з урахуванням обмежень, передбачених ч. 10 ст. 71 цього Закону), та вжити інші заходи примусового виконання, передбачені цим Законом.
26.02.2026 від скаржника ОСОБА_1 надійшло клопотання про часткову відмову від вимог скарги в частині застосування ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, яка полягає у нездійсненні перевірки виконання боржником судового рішення у час та місці побачення, яка мала місце під час онлайн-зустрічей 03 січня 2026 року, 06 січня 2026 року, 10 січня 2026 року, 13 січня 2026 року відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про неможливість зобов`язати державного виконавця провести перевірку та усунути порушення є помилковим. Висновок суду про те, що факт формального існування постанови від 02.01.2026 р. унеможливлював встановлення бездіяльності виконавця, не ґрунтується на законі.
Зауважує, що предметом скарги була бездіяльність державного виконавця Осадчої К.І., яка полягала у нездійсненні перевірки виконання боржником судового рішення у час та місці побачення під час онлайн-зустрічей 03.01.2026 р., 06.01.2026 р., 10.01.2026 р. та 13.01.2026 р. Натомість суд першої інстанції фактично змістив акцент із бездіяльності виконавця на питання про те, чи було встановлено невиконання рішення боржником без поважних причин. При цьому, суд не надав належної правової оцінки ключовій обставині: державний виконавець не була присутня під час відповідних побачень, не здійснила перевірку виконання рішення у визначений час і не склала жодного акта за результатами цих епізодів. Між тим, саме обов`язок виконавця здійснити перевірку у час та місці побачення прямо передбачений ч. 2 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», а обов`язок діяти своєчасно, ефективно та в повному обсязі - ст. 18 цього Закону. Отже, відсутність перевірки у визначені дні сама по собі є предметом судового контролю і потребувала окремої правової оцінки
Суд не надав належної оцінки тому, що у цій же справі ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2025 р. вже було визнано протиправною аналогічну бездіяльність цього ж державного виконавця та визначено належний спосіб усунення порушення - проведення перевірки на підставі відеозапису відповідного онлайн-побачення. 
Також суд не надав належної оцінки тому, що акт від 15.12.2025 р. був складений державним виконавцем саме за результатами перегляду відеозапису онлайн побачення, тобто у межах цього ж виконавчого провадження вже підтверджено технічну і процесуальну можливість фіксації порушення на підставі відеозапису.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення, у яких він просить: долучити до матеріалів апеляційного провадження копію ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/21/2026, постановленої 06 квітня 2026 року, повний текст якої складено 10 квітня 2026 року; врахувати додаткові письмові пояснення при розгляді апеляційної скарги; оцінити зазначену ухвалу як додатковий правовий аргумент щодо правильного застосування ч. 2 ст. 451 ЦПК України та ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в аналогічних правовідносинах.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. 
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частинами першою, другою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
За приписами частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).
Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
Відповідно до частин першої-другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що накладення штрафу на боржника державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови можливо у разі встановлення державним виконавцем факту невиконання без поважних причин боржником рішення суду, про що складається відповідний акт державного виконавця. Постанова про накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі та звернення до органів досудового розслідування здійснюється державним виконавцем у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення суду, про що державний виконавець складає акт.
Згідно зі статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.
Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.
Відповідно до пункту 7 розділу ІХ Інструкції за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону. У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення годин спілкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та порядку участі батька у її вихованні первісний позов задоволено частково. 
Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 :
- у формі зустрічей кожен вівторок з 17:00 год. до 19:00 год. та щосуботи з 15:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 та психолога, у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку за бажанням дитини;
- безперешкодне спілкування за телефоном та засобами відео зв`язку у будь-який інший час за бажанням дитини.
Визначено такий спосіб участі дідуся ОСОБА_5 та бабусі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з онукою ОСОБА_4 у формі зустрічей кожен перший і третій четвер місяця з 17:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 .
В іншій частині первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов задоволено частково.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_2 , в іншій частині зустрічного позову відмовлено. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у спілкуванні з донькою скасовано, в частині визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою змінено. 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою. 
Визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 у формі зустрічей кожний вівторок з 17.00 години до 19.00 години та щосуботи з 15.00 години до 19.00 години. Перші 10 (десять) зустрічей батька з дитиною провести у присутності матері дитини ОСОБА_2 , у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.07.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шалько О.А. задоволено. 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 07.02.2024 в частині вирішення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою скасовано, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року в цій частині залишено в силі.
Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про зміну способу і порядку виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 задоволено частково. Змінено спосіб і порядок виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 шляхом забезпечення ОСОБА_2 у визначені вказаним рішенням дні та години зустрічей ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спілкування з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за телефоном та засобами відеозв`язку (в онлайн режимі). У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відмовлено.
Як правильно встановлено судом, предметом скарги у цій справі ОСОБА_1 визначив бездіяльність державного виконавця Осадчої К.І., яка полягає у нездійсненні перевірки виконання боржником судового рішення у час та місці побачення, яка мала місце під час онлайн-зустрічей 03 січня 2026 року, 06 січня 2026 року, 10 січня 2026 року, 13 січня 2026 року.
Також встановлено, що постановою державного виконавця від 02.01.2026 було відкладено виконавчі дії у ВП № 76759436 – до 15.01.2026.
Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 02.02.2026 у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/10/2026, частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та постанову державного виконавця від 02.01.2026 скасовано.
Отже, скасування постанови державного виконавця від 02.01.2026 відбулось 02.02.2026, тобто вже після проведення он-лайн зустрічей стягувача з дитиною 03 січня 2026 року, 06 січня 2026 року, 10 січня 2026 року, 13 січня 2026 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначене обумовлює неможливість встановлення протиправності бездіяльності державного виконавця у вказані дні побачень, адже фактично ці побачення відбувались у період відкладення виконавчих дій згідно з постановою державного виконавця від 02.01.2026, яка хоч і була скасована, проте вичерпала свою дію на момент її скасування. 
Також суд обґрунтовано звернув увагу, що за текстом скарги ОСОБА_1 посилається також на протиправність бездіяльності державного виконавця щодо он-лайн побачення стягувача з дитиною від 27.01.2026, що було предметом розгляду іншої скарги ОСОБА_1 (провадження № 4-с/335/16/2026), за наслідком розгляду якої судом постановлено відповідну ухвалу.
Суд першої інстанції вірно виснував, що оскільки в межах розгляду скарги не були встановлені факти невиконання з боку боржника рішення суду без поважних причин, тому підстави для задоволення скарги у частині вжиття до боржника заходів, передбачених ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень доводів скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Як зазначалося вище, від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення, у яких він просить: долучити до матеріалів апеляційного провадження копію ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/21/2026, постановленої 06 квітня 2026 року; врахувати додаткові письмові пояснення при розгляді апеляційної скарги; оцінити зазначену ухвалу як додатковий правовий аргумент щодо правильного застосування ч. 2 ст. 451 ЦПК України та ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в аналогічних правовідносинах.
Вирішуючи вказане клопотання ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи положення частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у суду апеляційної інстанції не має підстав для застосування відповідних норм права, що викладені в ухвалі Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/21/2026.
Щодо долучення до матеріалів апеляційного провадження копії ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/21/2026, колегія суддів зазначає, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції ухвала Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/21/2026, ще не була постановлена, це виключає можливість прийняття її як доказу судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України.
А відтак, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко