ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 826/1784/16
адміністративне провадження № К/9901/67790/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А., Судді: Юрченко В.П., Хохуляк В.В., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (правонаступник Головне управління ДПС у м. Києві)
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2018 року (Суддя: Федорчук А.Б.),
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року (Судді: Федотов І.В., Ганечко О.М., Сорочко Є.О.),
у справі № 826/1784/16 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» 
до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - 
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» (далі - позивач, ТОВ «Київ Інвест Девелопмент Груп»), звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ в Солом`янському районі м. Києва), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 28.08.2015 року 0000202800 та № 0000192800, якими позивачеві зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість та суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року і застосовано штрафні санкції (т. 1 а. с. 5-9).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на протиправність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, внаслідок документального підтвердження придбання у контрагента ТОВ «Техно Сіті» майнового комплексу на виконання укладеної угоди, що підтверджує право позивача на податковий кредит та формування витрат за наслідками вказаних операцій.

Колегія суддів звертає увагу, що дана справа розглядалась судами неодноразово.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року позов задоволено (т. 1 а.с. 179-187, т. 2 а.с. 63-67). 

Однак за результатами касаційного перегляду, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2017 року скасовано вищенаведені рішення судів попередніх інстанцій та направлено дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Мотивуючи вказаний висновок, ВАС України посилався те, що судами попередніх інстанцій помилково не взято до уваги повідомлені податковим органом фактичні обставини щодо фіктивності операцій позивача з контрагентами із посиланням на конкретне джерело інформації щодо цих обставин, тоді як вони є належними доказами, оскільки стосуються як обставин щодо реальності спірних господарських операцій, так і юридичної сили первинних документів як доказів господарської операції. При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України

Дійшовши таких висновків суд керувався правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 12.01.2016 року у справі за позовом Науково-виробничого приватного підприємства «Пласт», а також від 20.01.2016 року у справі №21-4953а15 ПАТ «МТС Україна», у відповідності до яких, сам факт наявності у позивача податкових накладних, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, тоді як для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження формування податкового кредиту; сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій; про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, та інше (т. 2 а.с. 129-133).

За результатами нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року, позов задоволено (т. 2 а.с. 165-171, 214-218).

Мотивуючи вказаний висновок, суди попередніх інстанцій посилались на документальне підтвердження реальності господарських операцій з придбання позивачем майнового комплексу у контрагента ТОВ «Техно Сіті» на виконання укладеного договору, що спростовує висновки контролюючого органу за результатами перевірки про не правомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за наслідками вказаних операцій. До того ж, під час судового розгляду суди дійшли висновку і про доведення фактичного виконання саме контрагентом спірної операції та встановлено наявність у контрагента ресурсів та можливостей, необхідних для здійснення господарської діяльності та спірних операцій. 

Крім цього, судами попередніх інстанцій з посиланням на вимоги статті 78 КАС України враховані і ті обставини, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2018 року у справі № Б24/40/15/176/02 відмовлено у задоволенні позовної заяви ліквідатора ВАТ «Дніпродзержинський автомобільний завод» б/н від 15.02.2016 р. до ТОВ «ТЕХНО СІТІ», третя особа - Дніпродзержинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу б/н від 20.12.2012 р. майнового комплексу (т. 2 а.с. 165-171, 214-218).

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в обґрунтування доводів якої посилався на порушенні судами попередніх інстанцій норм процесуального права, внаслідок неповного дослідження обставин даної справи внаслідок не врахування, що під час проведення перевірки, контролюючим органом отримано копії документів від слідчого Оболонського району РУ ГУ МВС України в м. Києві, яким проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100050002909 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України і директор ТОВ «Техно Сіті» Ячміня М.П. пояснив, що посаду директора займає формально, а ліквідатор ВАТ «Дніпродзержинський автомобільний завод» Кирик В.К. надав свідчення, що документи на відчуження майнового комплексу не підписував. 

В наведеному контексті скаржник просив суд врахувати висновки, викладені в постановах Верховного Суду України (від 05.03.2012 справа № 21-421а11, від 01.12.2015-у справі № 21-1661а15, від 02.12.2015 у справі № 21-3849а15) та Верховного Суду від 20.01.2016 року у справі № 826/11531/14), які зводяться до того, що відсутність на момент розгляду справи вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій; сам факт порушення кримінальної справи не вказує про наявність обставин, які не потребують доказування, разом з тим, підлягають врахуванню з огляду на те, що в податкових накладних, прийнятих до обліку з цими контрагентами зазначені прізвища цих осіб; податкові накладні, що стали підставою для формування податкового кредиту, у випадку їх заповнення неуповноваженими особами не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.
Крім цього, скаржник посилався і на те, що позивачем не було подано до контролюючого органу додаток 8 до податкової декларації з податку на додану вартість за листопад 2014 року, а наявна в матеріалах даної справи квитанція ніяким чином не стосується додатку 8 «Заява про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та / або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних)»; як і не надано позивачем копій товарних чеків або інших документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням товарів/послуг або копії первинних документів, що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. На підставі викладеного, скаржник просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове про відмову у в задоволенні позову (т. 2 а.с. 165-171, 214-218).
Верховним Судом відкрито касаційне провадження у даній справі, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної відповідачем документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «КИЇВ ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП» з питань правомірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника за грудень 2014 року, складено акт перевірки від 13.07.2015 року № 3496/26-58-28-01-38513827 з висновками про: - порушення п. 85.2 ст. 85, п. 198.6 статті 198 , п. 200.1, 200.4 статті 200 ПК України позивачем завищено від`ємне значення ПДВ за листопад 2014 року на суму 2 050 000 грн та в результаті чого безпідставно заявлено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку за грудень 2014 року на 2 050 000 грн; - порушення позивачем вимог п. 198.2, п. 198.6 ст.198, п. 200.1, п. 200.3 ст. 200, п.201.10 ст.201, п.202.1 ст.202 Податкового кодексу України, внаслідок безпідставного віднесення позивачем до податкового кредиту за листопад 2014 року суми податку на додану вартість, яка не підтверджена за результатами перевірки на суму ПДВ розмірі 2050000 грн та підлягає зменшенню; а також, внаслідок завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту, що відображене у рядку 19 податкової декларації з податку на додану вартість з листопад 2014 року в розмірі 2 050 000 грн та підлягає зменшенню (т. 1 а.с. 10-21).

На підставі вищенаведених висновків акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 28.08.2015 року, які є предметом оскарження в даній справі, а саме: 

- №0000202800, яким позивачеві зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за листопад 2014 року у розмірі 2 050 000 грн (т. 1 а.с. 22); 

- №0000192800, за яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року у розмірі 2 050 000 грн та зобов`язано сплатити штрафні (фінансові) санкції у розмірі 512 500 грн (25 %) (т. 1 а.с. 23, 24 розрахунок).

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У відповідності до п. 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 цієї статті).
Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі, в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).
Отже як вірно з аналізу викладеного зазначено ВАС України, право платника на збільшення витрат та на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів (та/або будування, спорудження останніх), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (послуг).
Так, на виконання вимог ВАС України, судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.12.2012 року між Відкритим акціонерним товариством «Дніпродзержинський автомобільний завод» (продавець), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО СІТІ» (покупець), з іншої сторони, укладено договір купівлі - продажу майнового комплексу автомобільного заводу, згідно якого ВАТ «Дніпродзержинський автомобільний завод» передало у власність, а ТОВ «ТЕХНО СІТІ» прийняло у власність майновий комплекс - автомобільний завод, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, буд. 79 а, загальною площею 12 906, 9 кв. м. (т. 1 а.с. 79-80).
В подальшому, 31.07.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО СІТІ» (продавець), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» (покупець), з іншої сторони, укладено договір купівлі - продажу майнового комплексу автомобільного заводу, згідно якого ТОВ «ТЕХНО СІТІ» передало у власність, а ТОВ «Київ Інвест Девелопмент Груп» прийняло у власність майновий комплекс автомобільний завод, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, буд. 79 а, загальною площею 12 906, 9 кв. м., що складається з головного корпусу в літері за планом "А-2" (цегла), загальною площею 9800, 1 кв.м., станція очищення масел в літері за планом "Б-1" (цегла), загальною площею 43,3 кв.м., будівля котельної в літері за планом "В-1" (залізобетонні панелі), загальною площею 315,6 кв.м., вагон-будиночок в літері за планом "Г-1 (цегла), загальною площею 230,1 кв.м., будівля складу нафтопродуктів в літері за планом "Ж-1" (цегла), загальною площею 13,0 кв.м., насосна станція в літер: за планом " 3-1" (цегла), загальною площею 60,4 кв.м., мобільна будівля в літері за планом "К-1" (цегла), загальною площею 196,2 кв.м., фідерна підстанція в літері за планом "Л-1" (цегла), будівля гаражу для електрокарів в літері за планом "М-1" (цегла), загальною площею 333,6 кв.м., склад-ДЧР в літері за планом "Р-1" (металеві), загальною площею 842,3 кв.м., будівля автомобільного гаражу в літері за планом "С-1" (цегла), загальною площею 325,4 кв.м., склад для зберігання матеріалів в літері за планом "У-1" (металеві), загальною площею 425,4 кв.м., будівля складу запасних частин в літері за планом "Ф-1" (цегла), загальною площею 213,5 кв.м., огорожі літ. 1-10, сміттєзбірник літ. 11, труба димова літ. 12, будівля складу нафтопродуктів в літері за планом "Д-1" (цегла), загальною площею 132,9 кв.м., (в подальшому разом іменуються Об`єкти) (т. 1 а.с. 81-82).
Зі змісту вищенаведеного договору від 31.07.2013 року суди встановили, що продаж майнового комплексу здійснено за суму 12 300 000,00 (дванадцять мільйонів триста тисяч гривень) 00 копійок, у тому числі ПДВ 2 050 000,00 (два мільйони п`ятдесят тисяч гривень) 00 копійок, яку «покупець» повинен сплатити на поточний рахунок «продавця» повністю протягом 6 (шести) місяців з моменту підписання цього договору.
Судами встановлено, що передача об`єктів здійснюється «продавцем» - «покупцю» шляхом підписання сторонами акту прийому - передачі, який є невід`ємною частиною даного договору.
До того ж, судами встановлено, що 03.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО СІТІ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» був укладений договір про зміну і доповнення до договору купівлі - продажу майнового комплексу автомобільного заводу від 31.07.2013 року, в наступній редакції: «Після передачі «Продавцем» «Покупцю» майнового комплексу АВТОМОБІЛЬНОГО ЗАВОДУ згідно умов цього Договору та виконання «Покупцем» у повному обсязі його зобов`язань з оплати «Продавцю» вартості майнового комплексу АВТОМОБІЛЬНОГО ЗАВОДУ згідно умов цього Договору, Сторонами, шляхом підписання Акту приймання передачі майнового комплексу АВТОМОБІЛЬНОГО ЗАВОДУ та оплати його вартості та видачі "Продавцем" "Покупцю" нотаріальної Заяви про підтвердження факту повного розрахунку за договором, засвідчується факт повного виконання їх зобов`язань за цим Договором, а саме виконання "Продавцем" його зобов`язання з передачі майнового комплексу АВТОМОБІЛЬНОГО ЗАВОДУ "Покупцю" та виконання "Покупцем" зобов`язання з оплати вартості АВТОМОБІЛЬНОГО ЗАВОДУ "Продавцю" (т. 1 а.с. 83).
Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання вказаних договорів, сторонами оформлені Акти приймання - передачі майнового комплексу АВТОМОБІЛЬНОГО ЗАВОДУ від 24.11.2014 № 2, про те, що на підставі договору купівлі - продажу майнового комплексу автомобільного заводу від 20.12.2012 року відбулася передача у власність майнового комплексу - автомобільного заводу, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, буд. 79 а, загальною площею 12906, 9 кв. м., від ВАТ «Дніпродзержинський автомобільний завод» до ТОВ «ТЕХНО СІТІ» (т. 1 а.с. 91, 94, 95).
До того ж, за висновками судів, згідно виписки ПАТ «Агрокомбанк» по особовому рахунку № 26001001941301, ВАТ «Дніпродзержинский автомобільний завод» з 12.08.2014 року по 03.07.2015 року, 24.11.2014 року ТОВ «ТЕХНО СІТІ» на користь ВАТ «Дніпродзержинский автомобільний завод» була здійснена оплата згідно договору купівлі - продажу майнового комплексу автомобільного заводу від 20.12.2012 року у розмірі 12 300 000 (дванадцять мільйонів триста тисяч) грн (т. 1 а.с. 92-93, 96-98, 99-108).
Отже як вірно зазначено скаржником в доводах касаційної скарги, не є спірним між сторонами, що підставою виникнення від`ємного значення між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту з податку на додану вартість слугувала операція з придбання позивачем основних фондів у ТОВ «Техно Сіті» на виконання укладеного договору, про що виписано податкову накладну від 24.11.2014 року № 1, в якій визначена сума ПДВ, що включена до податкового кредиту та вплинула на формування від`ємного значення.
Однак доводи касаційної скарги не містять посилань на помилковість висновків судів попередніх інстанцій за результатами нового розгляду справи про документальне підтвердження первинними документами придбання позивачем майнового комплексу у контрагента ТОВ «Техно Сіті», а лише містять посилання на матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015100050002909 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, в яких директор контрагента позивача ТОВ «Техно Сіті» та ліквідатор ВАТ «Дніпродзержинський автомобільний завод») надали певні свідчення. 

Разом з тим, суд касаційної інстанції звертає увагу, що у відповідності до частини 6 статті 78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Проте, як під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, так і на стадії її касаційного перегляду, відповідачем на виконання вимог статті 78 КАС України не надано ухвали про закриття вказаного кримінального провадження, або вироку, ухваленого за результатами кримінального провадження № 12015100050002909; чи вироків, підтверджуючих фіктивність операцій позивача з контрагентом в контексті спірних правовідносин, тому посилання скаржника лише на свідчення осіб в матеріалах досудового розслідування відхиляються судом касаційної інстанції з наведених підстав.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 (провадження №11-200апп21) підтвердила вже сформовану Верховним Судом правову позицію, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
До того ж, в цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Колегія суддів звертає увагу, що загалом доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій за результатами нового розгляду справи на виконання вимог ВАС України, а лише містять посилання на переоцінку доказів у справі і їх додаткову оцінку судом касаційної інстанції, що у відповідності до вимог статті 341 КАС України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і доводять відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача.
Крім цього, суд звертає увагу, що 23.11.2021 року відповідач звернувся до Верховного Суду з клопотанням про закриття провадження у даній справі яке мотивовано тим, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.02.2020 року у справі № 910/126/20 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Київ Інвест Девелопмент Груп», однак враховуючи правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20), вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, як майновий спір боржника, підлягає розгляду з 21 жовтня 2019 року в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду (т. 3 а.с. 19-22).
Однак колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання про закриття провадження у справі, з наступних підстав. 
Дійсно, у відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 21.09.2021 по справі №905/2030/19 (905/1159/20) було зазначено, що у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення статті 7 КУзПБ, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві (абз. 29, 44).
Проте у даній справі позивач звернувся до суду із позовом до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства і судові рішення у справі прийняті також до 21.10.2019 року, що свідчить про відсутність підстав для застосування до розглядуваних правовідносин правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19 (905/1159/20).
При цьому колегія суддів не може оминути і ту обставину, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20 (провадження № 11-54апп22) (предмет спору стягнення пені на суму бюджетного відшкодування з ПДВ) відступила від раніше сформованого висновку в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19, зазначивши, що правила визначення юрисдикції визначає насамперед процесуальний кодекс (ГПК України, КАС України), а не кодекс з консолідованими нормами матеріального права, яким є КУзПБ. З огляду на викладене вимоги платника податку (в тому числі й після відкриття провадження у справі про банкрутство та визнання його банкрутом з відкриттям щодо нього ліквідаційної процедури) про стягнення з контролюючого органу на користь позивача пені на суму бюджетної заборгованості з ПДВ згідно з пунктом 200.23 статті 200 ПК України, інфляційних втрат та річних процентів за характером і змістом відносин пов`язані саме з наявністю заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, що унормовано приписами ПК України. Такі позовні вимоги стосуються насамперед перевірки законності дій суб`єкта владних повноважень, а при вирішенні спору про стягнення з бюджету пені, інфляційних втрат та річних процентів перед судом обов`язково постає питання щодо суми заборгованості з ПДВ, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення. Наведене свідчить про публічно-правовий характер такого спору, а тому цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.
Отже, враховуючи викладене, у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі слід відмовити. 

Так, згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 №460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (правонаступник Головне управління ДПС у м. Києві) залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 826/1784/16, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: І.А. Васильєва 

Судді: В.П. Юрченко

В.В. Хохуляк