ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м.Дніпро Справа № 904/2082/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Кощеєв І.М., Чередко А.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради, м. Кам`янське, Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 у справі № 904/2082/25 (суддя Мельниченко І.Ф.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Швець Олени Олександрівни, м. Кам`янське, Дніпропетровської області
до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради, м. Кам`янське, Дніпропетровської обл.
про стягнення заборгованості у сумі 66 322,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Фізична особа-підприємець Швець Олена Олександрівна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради про стягнення 46 000,00 грн. основного боргу, 4 015,24 грн. річних та 16 307,34 грн. інфляції грошових коштів, що загалом складає 66 322,58 грн. заборгованості за договором № 965-20 придбання паркових лавок зі спинкою (за ДК 021:2015 - 39110000-6 - Сидіння, стільці та супутні вироби і частини до них) від 17.08.2020. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 965-20 від 17.08.2020 в частині повного та своєчасного здійснення розрахунків за отриманий товар. Позивач зазначав, що на виконання умов договору 19.10.2020 було поставлено паркові лавки зі спинкою в кількості 10 штук на загальну суму 46 000,00 грн., що підтверджується актом монтажу № 1/приймання передачі та видатковою накладною № 19/10 від 19.10.2020, однак відповідач оплату за отриманий товар не здійснив.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Швець Олени Олександрівни 46 000,00 грн. - основного боргу; 4 015,24 грн. - річних; 16 307,34 грн. - інфляції грошових коштів; 7 000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу та 2 422,40 грн. - судового збору. Загальна сума, що підлягає до стягнення, складає 75 744,98 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір № 965-20 від 17.08.2020, за яким постачальник зобов`язався поставити паркові лавки зі спинкою, а покупець - прийняти та оплатити вартість товару. Загальна сума договору становить 46 000,00 грн. Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата здійснюється після підписання сторонами видаткової накладної та виставленого рахунку, а пунктом 4.2 - що розрахунки проводяться покупцем по факту надходження бюджетних коштів. Пунктом 4.5 договору встановлено відтермінування платежу до 120 календарних днів у разі затримки бюджетного фінансування.
Суд першої інстанції зазначив, що надходження бюджетних коштів не є тією подією, яка має неминуче настати, у зв`язку з чим настання зобов`язання з оплати за договором не може визначатися вказівкою на таку подію. Виходячи з принципів розумності, добросовісності та справедливості, враховуючи, що сторони передбачили відтермінування платежу до 120 календарних днів після підписання видаткової накладної та виставленого рахунку, суд дійшов висновку, що датою остаточної оплати є 16.02.2021, а прострочення в оплаті мало місце з 17.02.2021. Доказів виконання зобов`язання щодо здійснення розрахунків за отриманий товар на суму 46 000,00 грн. відповідач не надав. Розрахунки річних та інфляції грошових коштів здійснено позивачем відповідно до умов договору та діючого законодавства.
Щодо позовної давності суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п. 12 Перехідних Положень Цивільного кодексу України строк позовної давності продовжено на період дії карантину (з 12.03.2020 по 30.06.2023), а відповідно до п. 19 Перехідних Положень перебіг позовної давності зупинено на строк дії воєнного стану, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду в межах встановленого законом строку. Заперечення відповідача судом не прийняті як такі, що спростовані матеріалами справи.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, через систему "Електронний суд", Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради (далі - апелянт) звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ФОП Швець Олени Олександрівни до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради про стягнення заборгованості за договором поставки - відмовити в повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Апелянт вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття рішення з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Підстави для скасування рішення апелянт обґрунтовує не з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи, а також порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України.
Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, оскільки ця норма є диспозитивною та надає право сторонам самостійно визначати в договорі строк оплати товару. Водночас п. 4.2 Договору передбачає, що розрахунки оплати проводяться покупцем по факту надходження бюджетних коштів. Підпунктом 6.1.1 п. 6.1 Договору на покупця покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплатити за товар. Тож, на думку апелянта, суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що апелянт зобов`язаний сплатити за товар виключно по факту надходження бюджетних коштів, а за відсутності таких коштів порушення зобов`язання або його прострочення не настає.
Позивач стверджує, що факт відсутності бюджетних коштів підтверджується пояснювальними записками Департаменту до річного звіту ф. 7 «Звіт про бюджетну заборгованість» станом на 01.01.2021 та 01.01.2022, а також службовими записками № 4-5/54-21вих від 09.02.2021 та № 4-5/40-22вих від 27.01.2022 щодо виділення додаткових бюджетних призначень, в яких зафіксовано заборгованість перед ФОП Швець за КПКВК 1516017 у розмірі 46 000,00 грн. через відсутність фінансування. Апелянт просив кошти на оплату за отриманий товар, однак бюджетні кошти, цільове призначення яких розповсюджувалось на оплату Договору № 965-20 від 17.08.2020, на рахунок апелянта не надходили. Зважаючи на зміст п. 4.2 Договору, порушення зобов`язання або його прострочення відсутнє, а тому відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України.
Апелянт також зазначає, що оплата за отриманий товар проводиться на підставі діючого договору. Пунктом 10.1 Договору передбачено, що він набирає чинності з дня підписання сторонами і діє до 31.12.2020. У зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування апелянт звертався до позивача з проханням підписати додаткові угоди з метою здійснення оплати за Договором. Було укладено додаткову угоду № 1, якою продовжено дію Договору до 31.12.2021, та додаткову угоду № 3, якою продовжено дію Договору до 01.06.2022. Однак коли апелянт 20.05.2022 звернувся до позивача з проханням продовжити дію договору, останній проігнорував ці заходи, спрямовані на оплату товару. У зв`язку з чим строк дії договору не було продовжено, і відповідач не має змоги сплатити за товар, адже наразі не має діючого договору, на підставі якого можна здійснити оплату. Апелянт посилається на ст. 49 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої розпорядник бюджетних коштів здійснює платежі за наявності відповідного бюджетного зобов`язання, затвердженого паспорта бюджетної програми та відповідних бюджетних асигнувань. Беручи до уваги, що строк дії Договору закінчився 01.06.2022, а додаткової угоди на продовження строку його дії не укладено з вини позивача, апелянт вважає позовні вимоги неправомірними. Підтвердженням закінчення строку дії договору є звіт про виконання договору про закупівлю UA-2020-07-28-002674-c.
Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради наголошує на тому, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. ФОП Швець О.О. всупереч чинному законодавству та умовам Договору не надала Департаменту додаткову угоду на продовження строку дії Договору, внаслідок чого строк його дії закінчився 01.06.2022.
Щодо позовної давності Позивач стверджує, що виходячи з правового змісту п. 4.1 Договору, беручи до уваги дату підписання видаткової накладної та рахунку 19.10.2020, у позивача виникало право звернутися до суду починаючи з 20.10.2020, однак своїм правом позивач скористався лише 29.04.2025. Загальна позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України становить три роки. Апелянт вважає, що строк позовної давності позивачем було пропущено, а доказів щодо обґрунтованості пропуску позовної давності позивач до суду не надав. Посилання позивача на додаткові угоди до Договору є недоцільним, оскільки цими додатковими угодами продовжено строк договору, а не строк позовної давності, адже дата підписання сторонами видаткової накладної та рахунку не змінюється. Посилання суду першої інстанції на карантин та воєнний стан, на думку апелянта, є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що вказані обставини реально перешкоджали позивачу звернутися до суду.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив ст. 236 ГПК України, оскільки судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, не ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а висновки суду не ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Фізична особа-підприємець Швець Олена Олександрівна не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), судді: Чередко А.Є., судді Кощеєв І.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.09.2025р. апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання суду доказів оплати судового збору, у розмірі 3633,60 грн., докази чого надати суду.
На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради, м. Кам`янське, Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 у справі № 904/2082/25, для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: 17.08.2020 між Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради (покупець) та Фізичною особою-підприємцем Швець Оленою Олександрівною (постачальник) укладено договір № 965-20 придбання паркових лавок зі спинкою (за ДК 021:2015 - 39110000-6 - Сидіння, стільці та супутні вироби і частини до них); загальна сума договору відповідно до електронного аукціону становить 46 000,00 грн. без урахування ПДВ; 19.10.2020 позивачем поставлено паркові лавки зі спинкою в кількості 10 штук на загальну суму 46 000,00 грн., що підтверджується актом монтажу № 1 приймання передачі та видатковою накладною № 19/10 від 19.10.2020 та видатковою накладною, яка підписана представником відповідача без зауважень та заперечень; сторонами підписано акти звіряння взаємних розрахунків станом на 31.10.2020 та 30.09.2023, відповідно до яких заборгованість відповідача перед позивачем складає 46 000,00 грн.; 30.12.2020 сторонами підписано додаткову угоду № 1, якою продовжено дію договору до 31.12.2021; додатковою угодою № 3 від 31.12.2021 сторонами продовжено дію договору до 01.06.2022; оплата за поставлений товар відповідачем не здійснена. 
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Як вже було зазначено вище, у пункті 4.1. договору сторонами узгоджено, що оплата за придбання товару здійснюється після підписання сторонами видаткової накладної та виставленого рахунку.
Пунктом 4.5. договору встановлено, що у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за виконання зобов`язань здійснюються з дати отримання покупцем бюджетних коштів на свій реєстраційний рахунок з відтермінуванням платежу до 120 календарних днів.
Колегія суддів зауважує, що надходження бюджетних коштів не є тією подією, яка має неминуче настати, у зв`язку з чим настання зобов`язання з оплати за договором не може визначатися вказівкою на таку подію, оскільки умови договору повинні бути виконуваними.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Верховний Суд зазначає, що при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови договору у конкретній справі, оскільки основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Водночас неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 квітня 2026 року у справі № 910/6287/23.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги. 
Наведена правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 910/32579/15, від 22.05.2018р. у справі № 923/712/17, від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019р. у справі № 918/537/18, від 29.08.2019р. у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020р. у справі № 915/400/18.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … Водночас п.4.2. Договору передбачено, що розрахунки оплати проводяться Покупцем по факту надходження бюджетних коштів.
В свою чергу підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 ЦКУ, на Позивача покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплатити за товар.
Тож суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що виходячи з правового змісту вище вказаних пунктів, Апелянт зобов`язаний в повному обсязі сплатити за товар виключно по факту надходження бюджетних коштів.
більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 1 статті 628 ЦКУ, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦКУ передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договором передбачена оплата за товар по факту надходження бюджетних коштів. Дана умова Договору погоджена з Позивачем.
Згідно частини 1 статті 610, частини 1 статті 611 ЦКУ, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У відповідності до статті 625 ЦКУ, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто правові наслідки настають виключно у разі порушення зобов`язання або прострочення виконання грошового зобов`язання.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи полягає у тому, що Відповідач не порушував зобов`язання та не прострочив його виконання, оскільки обов`язок Відповідача сплатити за товар повинен супроводжуватися фактом надходження бюджетних коштів. У разі відсутності таких коштів, відповідно до умов Договору, порушення зобов`язання або його прострочення не настає.
Факт відсутності бюджетних коштів підтверджується пояснювальними записками Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради до річного звіту ф.7 «Звіт про бюджетну заборгованість» станом на 01 січня 2021р. і на 01 січня 2022р. та службовими записками № 4-5/54-21вих від 09.02.2021, № 4-5/40-22вих від 27.01.2022 щодо виділення додаткових бюджетних призначень, в яких зафіксовано заборгованість ФОП Швець за КПКВК 1516017 у розмірі 46 000, 00 грн. через відсутність фінансування.
Таким чином Апелянт просив кошти на оплату за отриманий товар, однак бюджетні кошти цільове призначення яких розповсюджувалось на оплату Договору № 965-20 від 17.08.2020 року на рахунок Апелянта не надходили. Отже зважаючи на зміст п.4.2. Договору, порушення зобов`язання або його прострочення відсутнє. Тож в даному випадку відсутні підстави для застосування наслідків передбачених статтею 625 ЦКУ.
Крім того Апелянт зазначає, що згідно частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (в подальшому ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. 
зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Так, статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання, згідно статті 174 ГК України, є господарський договір. При цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.
Частиною 1 статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Керуючись частиною 1 статті 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Тож суд першої інстанції не правильно застосував вище вказані норми, оскільки оплата за отриманий товар проводиться на підставі діючого договору.
Між ФОП Щвець О.О. та Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради був укладений Договір придбання паркових лавок зі спинкою (за ДК 021:2015-39110000-6- сидіння, стільці та супутні вироби і частини до них)№ 965-20 від 17 серпня 2020р.
Пунктом 10.1 Договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2020 року.
Суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що до закінчення строку договору, у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування, Апелянт звертався до Позивача з проханням підписати додаткові угоди з метою здійснення оплати за Договором. Внаслідок чого було укладено додаткову угоду №1 до Договору № 965-20 від 17 серпня 2020 року, якою було продовжено дію Договору № 965-20 від 17.08.2020 року до 31.12.2021 року.
Додатковою угодою №3 до Договору № 965-20 від 17 серпня 2020 року продовжено дію Договору № 965-20 від 17.08.2020 року до 01.06.2022 року.
Однак коли Апелянт звернувся до Позивача 20.05.2022 з проханням продовжити дію договору, останній проігнорував дані заходи спрямовані на оплату товару. У зв`язку з чим строк дії договору не було продовжено, через що Відповідач не має змоги сплатити за товар, адже наразі не має діючого договору на підставі якого можна здійснити оплату за товар.
Відповідно до ч.1,2. ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи полягає у тому, що ФОП Щвець О.О. в супереч чинному законодавству та умовам Договору не надало Департаменту додаткову угоду на продовження строку дії Договору, в наслідок чого строк його дії закінчився 01.06.2022 року. Підтвердженням даного факту є звіт про виконання договору про закупівлю UA-2020-07-28-002674-c.
Таким чином, беручи до уваги, що майново-господарські зобов`язання виникають у суб`єктів виключно в рамках дії господарських договорів, ураховуючи, що строк дії Договору закінчився 01.06.2022 року, Апелянт не має правової можливості сплачувати кошти за Договором поза рамками строку його дії.
Відповідно до ст. 49 Бюджетного кодексу України (далі БКУ), розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов`язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу. Казначейство України здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі:
- наявності відповідного бюджетного зобов`язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету;
- наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі);
- наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.
Тож беручи до уваги, що строк дії Договору закінчився 01.06.2022 року, а додаткової угоди на продовження строку його дії не укладено з вини Позивача, то позовні вимоги являються неправомірними, а отже не підлягали задоволенню в повному обсязі.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи полягає у тому, що Апелянт не порушував істотні умови Договору, а тому у суду першої інстанції були всі підстави для того щоб відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
після підписання Сторонами видаткової накладної та виставленого рахунку…».
Висновок суду першої інстанції в частині того, що, виходячи з принципів розумності, добросовісності та справедливості, які є одними із загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України), принципу верховенства права, яким керується суд при розгляді справи (стаття 11 Господарського процесуального кодексу України), враховуючи, що сторони чітко передбачили оплату товару з відтермінуванням платежу до 120 календарних днів після підписання сторонами видаткової накладної та виставленого рахунку, суд доходить висновку, що датою остаточної оплати відповідачем поставленого товару за спірним договором є 16.02.2021 визнається колегією суддів таким, що відповідає фактичним обставинам справи.
встановлено, що датою остаточної оплати відповідачем поставленого товару за спірним договором є 16.02.2021, тобто прострочення в оплаті мало місце з 17.02.2021.
В той же час, суд враховує, що відповідно до пункту 12 Перехідних Положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 установлено на всій території України карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Відповідно до пункту 19 Перехідних Положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що: «…суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що виходячи з правового змісту пункту 4.1 Договору, беручи до уваги дату підписання видаткової накладної та рахунку 19.10.2020, у Позивача виникало право звернутися до суду починаючи з 20.10.2020. Однак своїм правом Позивач скористався лише 29.04.2025.
Згідно частини 1 статті 257 ЦКУ, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами 3,4 статті 267 ЦКУ передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Апелянт стверджує, що строк позовної давності передбачений частиною 1 статті 257 ЦКУ, Позивачем було пропущено. Доказів щодо обґрунтованості пропуску позовної давності Позивач до суду не надав. Посилання Позивача на додаткові угоди до Договору є недоцільним, оскільки цими додатковими угодами продовжено строк договору, а не строк позовної давності, адже дата підписання сторонами Договору видаткової накладної та рахунку не змінюється.
Посилання суду першої інстанції на ковід та воєнний стан є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про те, що вище вказані обставини реально перешкоджали Позивачу звернутися до суду. Відтак, враховуючи той факт, що позовна давність за вимогами ФОП Швець О.О.сплила, у Господарського суду Дніпропетровської області були всі підстави відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.….» як такі, що не враховують норм вищенаведених норм матеріального права щодо перебігу позовної давності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
В даній справі колегія суддів дійшла висновку, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 у справі № 904/2082/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради, м. Кам`янське, Дніпропетровської області на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради, м. Кам`янське, Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 у справі № 904/2082/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 у справі № 904/2082/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн. покласти на Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради, м. Кам`янське, Дніпропетровської області. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя А.Є. Чередко