ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/342/26 

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Робота: Гранола" (08801, Київська обл., Обухівський р-н, місто Миронівка, вул.Соборності, будинок 17, ЄДРПОУ 45013821)
до Миронівської міської ради (08801, Київська обл., Обухівський р-н, місто Миронівка, вул.Соборності, будинок 48, код 04054984)
про визнання протиправним та скасування рішення,
за участю представників:
позивача: Овсія Дмитра Юрійовича;
відповідача: Лях Вікторії Миколаївна,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Робота: Гранола" до Миронівської міської ради, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення Миронівської міської ради Обухівського району Київської області від 16.12.2025 № 7747-99-VIII «Про розгляд звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Робота: Гранола»;
зобов`язати Миронівську міську раду Обухівського району Київської області розглянути питання застосування пільгової орендної ставки для розрахунку орендної плати за землю для Товариства з обмеженою відповідальністю «Робота: Гранола» як ініціатора створення індустріального парку, що зареєстрований та розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 3222910102:01:111:0085 за адресою: вул. Соборності, м. Миронівка Обухівського району Київської області.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.02.2026, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 09.03.2026.
Через систему «Електронний суд» 04.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.03.2026 відкладено розгляд справи на 23.03.2026.
Через систему «Електронний суд» 12.03.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві на позов, просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Через систему «Електронний суд» 23.03.2026 від відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких представник відповідача заперечує проти обставин викладених у відповіді на відзив, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою від 23.03.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.04.2026.
У судовому засіданні 07.04.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін
Судом встановлено, що 18.06.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Робота: Гранола» стало переможцем земельних торгів щодо продажу права оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 30,3667 га, кадастровий номер 3222910102:01:111:0085.
16.07.2024 між Товариством та Миронівською міською радою Обухівського району Київської області укладено Договір оренди вказаної земельної ділянки, відповідно до якого встановлено орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки.
23.07.2024 Товариством прийнято рішення про створення індустріального парку «Миронівка» на зазначеній земельній ділянці, що оформлено протоколом загальних зборів учасників.
25.07.2024 рішенням Міської ради погоджено концепцію індустріального парку «Миронівка» та покладено на Товариство обов`язок забезпечити реалізацію відповідної концепції.
07.01.2025 індустріальний парк «Миронівка» внесено до Реєстру індустріальних парків.
Надалі Товариство звернувся до Міської ради із заявою (листом від 24.02.2025 №24/11/25) щодо застосування пільгової орендної ставки за землю як для ініціатора створення індустріального парку.
За результатами розгляду зазначеного звернення рішенням Міської ради від 16.12.2025 №7747-99-VIII Товариству відмовлено у застосуванні пільгової орендної ставки.
Як убачається зі змісту спірного рішення, підставою для відмови визначено, зокрема, те, що земельна ділянка була передана Товариству в оренду за результатами земельних торгів у загальному порядку, а не у пільговому порядку без проведення аукціону, передбаченому для керуючих компаній індустріальних парків.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на таке.
Позивач зазначає, що він є ініціатором створення індустріального парку, який створено у відповідності до вимог Закону України «Про індустріальні парки», а також включено до Реєстру індустріальних парків.
На думку Позивача, чинне законодавство, зокрема положення пункту 284.6 Податкового кодексу України, передбачає можливість встановлення органами місцевого самоврядування пільгових ставок орендної плати за землю для індустріальних парків, їх ініціаторів, керуючих компаній та учасників.
Позивач вказує, що у його випадку виконано всі необхідні умови для застосування таких пільг, а саме: індустріальний парк створено та внесено до Реєстру; концепцію парку погоджено органом місцевого самоврядування; Позивач є ініціатором створення індустріального парку; земельна ділянка використовується для функціонування індустріального парку.
Крім того, позивач наголошує, що обставина набуття права оренди земельної ділянки за результатами аукціону не виключає можливості подальшої зміни умов договору оренди, у тому числі в частині розміру орендної плати.
Позивач також зазначає, що відповідач неправомірно застосував положення частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, оскільки вони стосуються виключно керуючих компаній індустріальних парків, тоді як позивач є саме ініціатором створення такого парку.
Окремо позивач посилається на практику інших органів місцевого самоврядування, які встановлювали пільгові ставки орендної плати або земельного податку для індустріальних парків, що, на його думку, свідчить про можливість і правомірність застосування таких пільг.
Також Позивач вважає, що відповідач, відмовляючи у застосуванні пільгової ставки, діяв всупереч принципам обґрунтованості, пропорційності та добросовісності, передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України.
У зв`язку з викладеним позивач просить: визнати протиправним та скасувати рішення Міської ради; зобов`язати Міську раду повторно розглянути питання щодо застосування пільгової орендної ставки.
У поданому відзиві Миронівська міська рада Обухівського району Київської області проти задоволення позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
На думку відповідача, спірні правовідносини пов`язані саме з виконанням умов договору оренди земельної ділянки, укладеного за результатами конкурентної процедури.
Відповідач зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України та статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом.
Згідно з положеннями Податкового кодексу України, зокрема статей 10, 12, 14, 265, плата за землю є складовою податку на майно та встановлюється відповідними рішеннями органів місцевого самоврядування.
Разом з тим відповідач наголошує, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності визначається договором оренди, укладеним між сторонами, відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про оренду землі» та статті 288 Податкового кодексу України.
Ключовим, на думку відповідача, є те, що: земельна ділянка була передана позивачу за результатами земельних торгів (аукціону); орендна плата була визначена саме за результатами конкурентної процедури.
Відповідач посилається на частину четверту статті 23 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої: орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності, передані в оренду на земельних торгах, не може бути зменшена за згодою сторін протягом строку дії договору (за виключенням прямо визначених законом випадків).
Отже, на переконання відповідача, зміна розміру орендної плати в бік зменшення у даному випадку є прямо забороненою Законом.
Щодо застосування пункту 284.6 Податкового кодексу України, яка передбачає можливість встановлення пільгових ставок для земель індустріальних парків, відповідач зазначає, що зазначена норма надає органу місцевого самоврядування право, а не обов`язок встановлювати пільги; її застосування можливе у випадках, коли розмір плати встановлюється рішенням органу місцевого самоврядування, а не за результатами торгів.
На думку відповідача, у даній справі ставка орендної плати визначена саме за результатами аукціону, що виключає можливість її зміни на підставі рішення ради.
Крім того, відповідач посилається на отримані ним індивідуальні податкові консультації Державної податкової служби України, відповідно до яких застосування пільгової орендної ставки у подібних правовідносинах є неможливим.
Відповідач також звертає увагу на положення Закону України «Про індустріальні парки», відповідно до яких: індустріальний парк може створюватися на орендованій земельній ділянці; для цього необхідним є внесення змін до договору оренди.
При цьому відповідач фактично вказує, що сам факт створення індустріального парку не змінює автоматично умов укладеного договору оренди, зокрема в частині розміру орендної плати.
Відповідач заперечує також проти другої позовної вимоги щодо зобов`язання повторно розглянути питання застосування пільгової орендної ставки.
На думку відповідача, такий спосіб захисту не є ефективним, оскільки: повторний розгляд не призведе до відновлення порушеного права; правові підстави для зміни орендної плати відсутні.
Таким чином, відповідач вважає, що: спірне рішення прийняте в межах повноважень та у спосіб, визначений законом; відсутні правові підстави для зменшення орендної плати, встановленої за результатами земельних торгів; положення Податкового кодексу України щодо пільг для індустріальних парків не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах; обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.
У зв`язку з цим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У поданій відповіді на відзив позивач заперечує проти обставин, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, та зазначає таке.
Позивач вказує, що правовідносини, пов`язані зі створенням та функціонуванням індустріальних парків, регулюються спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про індустріальні парки», який передбачає можливість внесення змін до договору оренди земельної ділянки після створення індустріального парку.
При цьому позивач зазначає, що укладення договору оренди земельної ділянки передує створенню індустріального парку, а тому подальше внесення змін до такого договору є прямо передбаченим законом та не суперечить його положенням.
Крім того, позивач посилається на положення пункту 284.6 статті 284 Податкового кодексу України, відповідно до яких органи місцевого самоврядування наділені правом встановлювати пільгові ставки плати за землю для суб`єктів індустріальних парків, що свідчить про наявність спеціального правового режиму у цій сфері.
Також Позивач зазначає про наявність колізії між нормами Закону України «Про оренду землі» та Податкового кодексу України, яка, на його думку, підлягає вирішенню із застосуванням принципів переваги спеціальної норми (lex specialis) та пізнішого закону (lex posterior), що обумовлює застосування саме норм Податкового кодексу України.
Окрім цього, позивач звертає увагу, що повноваження органів місцевого самоврядування щодо встановлення плати за землю є дискреційними, однак їх реалізація має здійснюватися з урахуванням вимог законодавства та не може бути довільною.
Разом з тим позивач заперечує проти посилань відповідача на індивідуальні податкові консультації, зазначаючи, що такі консультації не є нормативно-правовими актами та не встановлюють правових норм, а відтак не можуть бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
Таким чином, на думку позивача, доводи, викладені у відзиві, не спростовують його правової позиції та не підтверджують правомірність оскаржуваного рішення.
Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких останній заперечує проти доводів, викладених позивачем, та зазначає таке.
Відповідач вказує, що відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності, передані в оренду на земельних торгах, не може бути зменшена протягом строку дії договору оренди.
Разом з тим відповідач зазначає, що положення Закону України «Про індустріальні парки» допускають внесення змін до договору оренди після створення індустріального парку, однак такі зміни, на його думку, не стосуються зміни розміру орендної плати.
Крім того, відповідач звертає увагу, що плата за землю є обов`язковим платежем, який справляється у формі земельного податку або орендної плати, при цьому орендна плата визначається умовами договору оренди земельної ділянки.
Відповідач зазначає, що у спірному випадку розмір орендної плати встановлений за результатами земельних торгів та закріплений у договорі оренди, а не рішенням органу місцевого самоврядування щодо відповідної категорії земель.
Також відповідач вказує, що позивач є платником орендної плати, а не земельного податку, та посилається на положення Податкового кодексу України щодо визначення платників і об`єктів оподаткування.
Окрім цього, відповідач посилається на положення стратегічних та законодавчих актів у сфері розвитку індустріальних парків, зазначаючи, що державна підтримка таких парків здійснюється, зокрема, шляхом надання податкових пільг, бюджетного фінансування та інших форм стимулювання у встановленому законом порядку.
Щодо доводів позивача про наявність колізії норм права, відповідач зазначає, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди земельної ділянки та регулюються Законом України «Про оренду землі», тоді як норми Податкового кодексу України регулюють податкові правовідносини.
У зв`язку з викладеним відповідач заперечує проти доводів позивача, наведених у відповіді на відзив та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Висновки господарського суду.
Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Відповідно до п. 24 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.
Згідно до ст. 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Орендар має право вимагати відповідного зменшення орендної плати в разі, якщо стан орендованої земельної ділянки погіршився не з його вини. Орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності, передані в оренду на земельних торгах, не може бути зменшена за згодою сторін протягом строку дії договору оренди, а також у разі його поновлення (крім випадків консервації таких земельних ділянок, а також визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами) (ст. 23 Закону України «Про оренду землі»)
Пунктом 4 ст. 1 Закону України «Про індустріальні парки» визначено, що ініціатор створення індустріального парку (далі - ініціатор створення) - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, який згідно з Конституцією України здійснює право власника на землю від імені Українського народу і відповідно до закону наділений повноваженнями розпорядження землею, а також юридична або фізична особа - власник чи орендар земельної ділянки, яка може бути використана та пропонується ним для створення індустріального парку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про індустріальні парки» на земельних ділянках, які передані в оренду, індустріальні парки можуть створюватися з ініціативи орендарів після внесення відповідних змін до договору оренди земельної ділянки та прийняття орендодавцем рішення про погодження концепції індустріального парку.
Згідно п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать податок на майно.
Підпунктом 14.1.147 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.
Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Згідно до ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування платою за землю є: об`єкти оподаткування земельним податком: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; б`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Відповідно до п. 284.6 статті 284 Податкового кодексу України у частині плати за землю за земельні ділянки, що входять до складу території індустріальних парків, включених до Реєстру індустріальних парків, нормативну грошову оцінку яких проведено, що використовуються ініціаторами створення індустріального парку, керуючою компанією індустріального парку та учасниками індустріальних парків, органи місцевого самоврядування можуть: 1) встановлювати ставки земельного податку та орендну плату в розмірі, меншому за розмір земельного податку, встановлений рішенням відповідного органу місцевого самоврядування для певної категорії земель, що сплачується на відповідній території; 2) звільняти від сплати земельного податку.
До таких рішень органів місцевого самоврядування та/або рішень про внесення змін до таких рішень не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпунктів 12.3.3, 12.3.4 і 12.3.7 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 (у частині прийняття та набрання чинності рішеннями) та пункту 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 цього Кодексу та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.
Дослідивши надані матеріали справи та оцінивши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з укладенням Договору оренди земельної ділянки комунальної власності від 16.07.2024, право оренди на яку було набуте позивачем за результатами земельних торгів.
Відповідно до умов зазначеного договору, розмір орендної плати був визначений за результатами конкурентної процедури (аукціону) та є істотною умовою договору оренди.
Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності, передані в оренду на земельних торгах, не може бути зменшена за згодою сторін протягом строку дії договору оренди.
Суд зазначає, що вказана норма є імперативною та не передбачає жодних винятків щодо можливості зменшення орендної плати, окрім прямо визначених законом випадків, які до спірних правовідносин не застосовуються. Така правова конструкція спрямована на забезпечення принципів правової визначеності, стабільності договірних відносин та добросовісної конкуренції під час проведення земельних торгів.
Доводи позивача про можливість зміни умов договору оренди у зв`язку зі створенням індустріального парку судом оцінюються критично.
Дійсно, положення Закону України «Про індустріальні парки» передбачають можливість внесення змін до договору оренди земельної ділянки після створення індустріального парку. Водночас зазначені норми не містять положень, які б прямо дозволяли зміну розміру орендної плати у випадках, коли вона визначена за результатами земельних торгів, а отже не можуть тлумачитись як такі, що скасовують або обмежують дію імперативної норми частини четвертої статті 23 Закону України «Про оренду землі».
Таким чином, можливість внесення змін до договору оренди не є абсолютною та підлягає застосуванню з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Щодо посилань Позивача на пункт 284.6 статті 284 Податкового кодексу України, суд зазначає таке.
Зазначеною нормою передбачено саме право, а не обов`язок органів місцевого самоврядування встановлювати пільгові ставки плати за землю для суб`єктів індустріальних парків. Водночас наведене положення регулює питання встановлення ставок податкових платежів або орендної плати на нормативному рівні, тобто шляхом прийняття відповідних рішень щодо певної категорії земель.
У спірних правовідносинах розмір орендної плати визначений не рішенням органу місцевого самоврядування як загальна ставка, а встановлений індивідуально за результатами земельних торгів та закріплений у договорі оренди.
Отже, положення пункту 284.6 статті 284 Податкового кодексу України не можуть бути застосовані як правова підстава для зміни умов конкретного договору оренди земельної ділянки, укладеного на конкурентних засадах.
Крім того, суд враховує, що позивач є платником орендної плати, а не земельного податку, що також свідчить про неможливість застосування податкових пільг у спосіб, запропонований позивачем.
Доводи позивача щодо наявності колізії між нормами Закону України «Про оренду землі» та Податкового кодексу України є безпідставними, оскільки зазначені нормативно-правові акти регулюють різні правовідносини: перший — договірні відносини оренди земельних ділянок, другий — податкові правовідносини.
Таким чином, підстав для застосування принципів lex specialis або lex posterior у даному випадку суд не вбачає.
Щодо посилань позивача на дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, суд зазначає, що такі повноваження дійсно існують, однак їх реалізація має здійснюватися в межах та у спосіб, визначених законом. Відсутність у відповідача правових підстав для зміни розміру орендної плати виключає можливість прийняття рішення, на якому наполягає позивач.
Посилання позивача на індивідуальні податкові консультації суд оцінює з урахуванням їх правової природи, однак зазначає, що вони не є визначальними у вирішенні спору, оскільки правовідносини сторін ґрунтуються на договорі оренди та відповідних нормах законодавства.
Щодо другої позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути питання застосування пільгової орендної ставки, суд зазначає, що обраний спосіб захисту не є належним та ефективним.
Зобов`язання органу місцевого самоврядування повторно розглянути питання не може призвести до відновлення порушеного права у випадку відсутності правових підстав для прийняття іншого рішення, ніж вже прийняте та відсутності законодавчо визначеного обов`язку органу місцевого самоврядування прийняти конкретне рішення з конкретним змістом . Фактично така вимога спрямована на спонукання відповідача до вчинення дій, які не є обов`язком останнього.
Суд наголошує, що поставлене позивачем перед відповідачем питання щодо встановлення пільгової орендної ставки було вичерпане проведеним розглядом та прийнятим радою рішенням. Водночас, суд наголошує, що позивач не позбавлений права на повторне звернення до ради.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а доводи позивача не спростовують правомірності такого рішення.
Суд додатково наголошує, що встановлення пільгових ставок орендної плати за землю (податку), в контексті діяльності індустріальних парків, є виключно правом відповідного органу місцевого самоврядування, а не обов`язком, незалежно від мотивації відмови.
Оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відтак, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Робота: Гранола» до Миронівської міської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, а також про зобов`язання вчинити дії — суд відмовляє повністю.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати позивача, понесені ним в межах розгляду спору, залишити за позивачем.
При цьому суд зауважує, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 6656 грн при тому, що позовна заява була подана через систему "Електронний суд". Суд наголошує, що не було враховано, що у даному випадку при сплаті судового збору підлягав застосуванню понижуючий коефіцієнт для обрахунку судового збору в розмірі 0,8.
Відтак за звернення до суду із цим позовом позивач мав бути сплачений судовий збір в сумі 5324,8 грн [(3328 (дві вимоги немайнового характеру)*2)*0,8] 
Отже, суд констатує, що позивачем було здійснено переплату судового збору в сумі 1331,20 грн [6656 - 5324,80] у зв`язку із чим позивач має право звернутись з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору відповідно до положень Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз