Справа № 496/7261/25
Провадження № 2/496/1729/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді – Пендюри Л.О. 
за участю секретаря – Сурженко К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
УСТАНОВИВ:
АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 631605274 від 09.07.2021 року у розмірі 244657 грн 19 к. та понесені судові витрати.
Свої вимоги мотивує тим, що 09.07.2021 року ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа Банк» угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії № 631717610, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між нею та банком. Банк прийняв пропозицію відповідачки та підписав акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладання Угоди отримано відповідачкою, про що свідчить її власноручний підпис. Угода була укладена на наступних основних умовах: тип кредиту – кредитування рахунку та встановлення відновлюваної кредитної лінії; найменування продукту – «RED»; мета кредиту – для особистих потреб; ліміт кредитної лінії – 200000,00 грн; сума встановленої кредитної лінії 94600,00 грн; процентна ставка – 37% для торгових операцій та/або операцій зняття готівки; тип процентної ставки – фіксована; тип картки – MasterCard Debit World; порядок повернення кредиту – щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн. Банк взяті відповідно до Угоди на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти, якими відповідачка активно користувалась, що підтверджується випискою по рахунку. 
Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 244657 грн 19 к., з яких: 149233 грн 51 к. – прострочене тіло кредиту; 95423 грн 68 к. – відсотки за користування кредитом. 
Крім судового збору у розмірі 2935 грн 89 к. позивач просить стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 19805 грн 59 к.
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань 30.11.2022 року.
07.05.2026 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовити.
12.05.2026 року від відповідачки надійшла заява, в якій вона просила поданий нею відзив на позовну заяву залишити без розгляду. Також в поданій заяві відповідачка позовні вимоги визнала частково та просила задовольнити позов за тілом кредиту станом на 09.07.2022 року, оскільки відсутні обставини пролонгації строку дії договору та відсутній відповідний договір. Також відповідачка просила вирахувати із заборгованості безпідставно сплачені нею кошти за розрахунково-касове обслуговування та зменшити витрати позивача на правову допомогу, так як справа для Банку не є складною, а також звільнити її від судового збору, так як вона являється інвалідом другої групи. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, але через підсистему «Електронний суд» направив до суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, проте подала до суду заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі.
Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В судовому засіданні встановлено, що 09.07.2021 року відповідачкою, за допомогою одноразового ідентифікатора, підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені основні умови кредитування: тип кредиту – кредитування рахунку; мета отримання кредиту – споживчі цілі; сума/ліміт кредиту – 94600,00 грн; спосіб надання кредиту – безготівковим шляхом; строк кредитування – 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлюваної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору; максимальна сума кредиту – 200000,00 грн; процентна ставка – 37,00% річних; процентна ставка – фіксована; сума щомісячного платежу – 848 грн; орієнтовна реальна річна процентна ставка – 35,59%. Порядок повернення кредиту – щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5% від суми заборгованості, мінімум 50 грн (а.с. 17-18).
Банком підписаний акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії, в якій наявні наступні умови: п. 1. Тип кредиту – кредитування рахунку та встановлення відновлюваної кредитної лінії. Найменування продукту: «RED». Мета кредиту – для особистих потреб. П. 3. Умови надання кредитної лінії: суму встановленої кредитної лінії складає 94600,00 грн. Максимальна сума кредиту (кредитної лінії) складає 200000 грн. Процентну ставку за користування кредитною лінією для торгівельних операцій та/або операцій зняття готівки пропоную встановити у розмірі 37,00%. Тип процентної ставки – фіксована. П. 4 Обов`язковий мінімальний платіж складає 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн (18-19).
Відповідно до умов кредитного договору, зазначеного в паспорті споживчого кредиту та частково зазначені в акцепті пропозиції на укладання угоди, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит в розмірі 94600 грн, та запропоновано встановити проценту ставку за користування кредитною лінією у розмірі 37,00%. 
На підтвердження зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника та часткового погашення нею заборгованості, позивач надав виписку по особовому рахунку за період з 09.07.2021 року по 23.06.2025 року, з якої вбачається встановлення кредитного ліміту у розмірі 94600,00 грн, використання грошових коштів відповідачкою, списання процентів, розрахунково-касове обслуговування картки, а також зарахування грошових коштів, внесених відповідачкою (а.с. 20-25).
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за договором № 631717610 від 09.07.2021 року утворилась заборгованість, загальний розмір якої, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, станом на 23.06.2025 року, становить 244657 грн 19 к., що складається з: 149233 грн 51 к. – прострочене тіло кредиту; 95423 грн 68 к. – відсотки за користування кредитом (а.с. 29).
З метою врегулювання спору в досудовому порядку, позивачем було направлено на адресу відповідачки Вимогу щодо усунення порушень (а.с. 26).
Вказана вимога відповідачкою не виконана та заборгованість не сплачена.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою-другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем в якості доказу укладання кредитного договору надано Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачкою та представником кредитодавця (а.с. 17-18), а також акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії (а.с. 18-18 зв.). 
Представник позивача в позовній заяві посилається на пропозицію відповідачки на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії, проте зазначена пропозиція (оферта) до позовної заяви в якості доказу не додана. 
Суд зауважує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, а представником позивача Адвокатське об`єднання «СмартЛекс», зазначене вказує лише на те, що позивач та представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Пунктом 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року передбачено, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Позивачем не надано доказу направлення відповідачкою пропозиції (оферти) на укладання угоди про обслуговування кредитної картки, в якій зафіксовані умови надання грошових коштів на умовах відновлюваної кредитної лінії, тому суд вважає недоведеним позивачем умов укладання кредитного договору та відповідно нарахування відсотків за користування відповідачкою кредитними коштами, розрахунково-касового обслуговування, овердрафту (несанкціонованого овердрафту) та інших нарахувань, зазначених в наданому позивачем розрахунку заборгованості.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Судом враховано, що відповідачка не спростувала того, що вона отримала кредитні кошти за договором, а лише посилалася на недоведеність таких фактів позивачем.
У контексті викладеного, суд звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є наявність самого кредитного договору, в даному розумінні пропозиція (оферта) на укладання договору, первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо отримання грошових коштів та повернення (повного/часткового) грошових коштів. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).
Отже, надані Банком виписки по особовим рахункам Позичальника є належним доказом отримання та користування відповідачкою коштами (кредитними).
Крім того, судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, за якою часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу (отримання грошових коштів).
За встановлених у даній справі обставин часткової сплати Позичальником заборгованості за Кредитним договором, що зарахована у рахунок погашення заборгованості, вбачають наявність факту отримання відповідачкою грошових коштів.
На підтвердження зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника та часткового погашення нею заборгованості, позивач надав виписку по особовому рахунку та розрахунок заборгованості за кредитом, якими підтверджено факт отримання відповідачкою грошових коштів (знято коштів з рахунку) у розмірі 100836 грн 48 к. та погашення заборгованості (внесено коштів на рахунок) у розмірі 33430 грн (а.с. 20-25, 29).
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідачка не заперечує факт отримання нею грошових коштів у розмірі 100836 грн 48 к., а тому суд вважає, що вказаний факт не підлягає доказуванню. 
З розрахунку заборгованості та рахунку по особовому рахунку вбачається, що відповідачка сплачувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 33430 грн, а тому суд вважає необхідний їх врахувати як повернення заборгованості за тілом кредиту.
Оскільки позивачем не надано договору укладеного між сторонами, суд не може перевірити його умови, розмір та порядок нарахування процентів, а тому вважає необхідним стягнути з відповідачки заборгованість по тілу кредиту з урахуванням сплачених нею грошових коштів у розмірі 67406 грн 48 к. (100836 грн 48 к. (сума отриманих коштів) – відняти 33430 грн (сума сплачених відповідачкою коштів)). 
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Щодо витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі жовтня статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу, суд зважає на таке.
Як убачається з матеріалів справи, 28.01.2025 року між АТ «Сенс Банк» та адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» укладено договір № 1006 про надання послуг, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується надавати послуги, які полягають у здійсненні від імені та в інтересах замовника юридичних та фактичних дій щодо стягнення заборгованості з боржників замовника. За виконання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у розмірі 19805 грн 59 к. (а.с. 10-13). 
Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат АТ «Сенс Банк» на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданою послугою); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 3000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з наданого меморіального ордеру № 788439 від 21.10.2025 року (а.с. 6 зв.), позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2935 грн 89 к., а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 808 грн 88 к. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 67406 грн 48 к. х 2935 грн 89 к./244657 грн 19 к.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
Керуючись ст. ст. 11, 509, 526, 598, 599, 610, 611, 615, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, код ЄДРПОУ – 23494714) заборгованість за угодою про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії № 631605274 від 09.07.2021 року у розмірі 67406 грн 48 к.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, код ЄДРПОУ – 23494714) витрати по сплаті судового збору у розмірі 808 грн 88 к. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
В іншій частині позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.
Повний текст рішення складено 12 травня 2026 року.

Суддя Л.О. Пендюра