ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 р. 	Справа № 520/16228/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Лук`яненко М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.09.25 по справі № 520/16228/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – відповідач 1, ГУ ПФУ в Тернопільській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач 2, ГУ ПФУ в Харківській області), в якій просив:
-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 204250009360 від 27.02.2025;
-зобов`язати ГУ ПФУ у Харківській області зарахувати до його страхового стажу періоди роботи з 1982 по 1992 роки згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 та архівною довідкою від 13.05.2024 № 195, виданою Комунальною установою "Трудовий архів" Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області, та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дня звернення - з 19.02.2025.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 204250009360 від 27.02.2025 в частині не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 1982 по 1992 роки згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 .
Зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 19.02.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 1982 по 1992 роки у колгоспі імені Свердлова села Новомиколаївка Шевченківського району, згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 та архівною довідкою від 13.05.2024 № 195, виданою Комунальною установою "Трудовий архів" Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області, з урахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 частину судових витрат в розмірі 847,84.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив суд рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що за результатами розгляду документів відповідачем встановлено, що вік позивача становить 60 років 01 місяць, страховий стаж складає 30 років 05 місяців 3 дні. 
Відповідно до закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі-Закон №1058-ІV), починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року- не менше 31 року.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постанові від 28.01.2025 у справі №300/8132/23 зазначив, що запис у трудовій книжці не є безумовним доказом роботи особи у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності даних.
Апелянт звернув увагу, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року , якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Апелянт вказав, що судом першої інстанції не враховано те, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви позивача, до страхового стажу не можуть бути враховані:
-періоди роботи в колгоспі ім. Свердлова за 1986-1992 рр. відповідно до архівної довідки №194 від 13.05.2024, виданої комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, оскільки в довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 » (російською мовою) в скороченій формі. Крім того, підтвердження свідками виконання мінімуму трудової участі в колгоспі Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону №1059-ІV не передбачене;
-період підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2007 та з 01.01.2024 по 31.12.2024, оскільки в даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату страхових внесків.
У зв`язку з наведеним, у пенсійного органу відсутні підстави для призначення пенсії позивачу відповідно до ст.26 Закону №1058-ІV.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч.1 ст.308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
19.02.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Куп`янського об`єднаного управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Тернопільській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області № 204250009360 від 27.02.2025 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. 
Як вбачається із рішення , вік ОСОБА_1 становить 60 років 01 місяць. Стаж для визначення права на призначення пенсії за віком становить 30 років 06 місяців 19 днів, при цьому страховий стаж особи становить 30 років 05 місяців 03 дні.
За доданими документами до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано:
- періоди роботи в колгоспі ім. Свердлова за 1986-1992 роки згідно з архівною довідкою №194 від 13.05.2024, виданою комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, оскільки в довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 » (російською мовою) в скороченій формі. Зазначено, що підтвердження свідками виконання мінімуму трудової участі в колгоспі Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, відповідно до Закону №1058-ІV - не передбачено;
- період підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2007 та з 01.01.2024 по 31.12.2024, оскільки в даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату страхових внесків.
Вважаючи протиправним рішення №204250009360 від 27.02.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з цим позовом до суду.
При цьому, рішення пенсійного органу в частині не зарахування до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2007 та з 01.01.2024 по 31.12.2024 через відсутність інформації про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивачем не оскаржується.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії позивачу від 27.02.2025 за №204250009360.
Суд зазначив, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, отже, не може впливати на особисті права працівника.
Суд зауважив , що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Вказав, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Разом з цим, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
На підтвердження своїх висновків суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду у постановах : від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а 
Вказав, що до матеріалів справи відповідачами не надано доказів того, що спірні записи в трудовій книжці позивача є сфальсифікованими, тому відсутні підстави для неврахування спірних періодів роботи позивача, відображених в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 .
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із такого.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-ІV.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Положеннями ч.1 ст. 26 Закону №1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ ( далі - Закону № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю (ч.2 ст.56 Закону №1788-ХІІ).
Так, ст.62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 , за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі-Інструкція №58).
Відповідно до п.1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно з пп.2.2 п.2 Інструкції № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст" "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування..
Відповідно до пп.2.11 п.2 Інструкції № 58, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
За приписами пп.2.12 п. 2 Інструкції № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пп.2.4. п.2 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Аналогічні положення щодо правил заповнення трудових книжок містить Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин.
Аналіз вищенаведених положень дозволяє дійти висновку, що відповідальним за заповнення трудової книжки, у тому числі внесення до неї записів, є підприємство роботодавець.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
У постанові Верховного Суду від 11.05.2022 у справі № 120/1089/19-а, викладена правова позиція, суть якої полягає в тому, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах, за внесення яких вона не була відповідальна. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист, зокрема щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року за № 310 ( далі - Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство у колгоспі : прийняття в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 колегією суддів встановлено, що у трудову діяльність позивача, зокрема, входять наступні періоди роботи на різних посадах у колгоспі ім. Свердлова Шевченківського району Харківської області ( в подальшому перейменоване у КСП «Новомиколаївське», надалі реформовано в ПСП «Новомиколаївське») : з 02.07.1986 по 09.07.1986, з 05.07.1988 по 01.07.2001.
Зазначені записи у трудовій книжці позивача є чіткими, зрозумілими, скріплені печатками та підписами відповідальних осіб.
Колегія суддів зазначає, що відповідачами не надано жодних доказів того, що спірні записи в трудовій книжці позивача є сфальсифікованими, тому погоджується з висновком суду першої інстанції , що відсутні підстави для неврахування спірних періодів роботи позивача в колгоспі ім.Свердлова , відображених в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 .
Водночас, відповідачі не висловили жодних зауважень ані щодо реальності спірних періодів роботи позивача, ані щодо наявності правових підстав для виключення цих періодів трудової діяльності із загальної тривалості страхового стажу.
Згідно з історичною довідкою №195 від 13.05.2024, виданою комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, колгосп імені Свердлова села Новомиколаївка Шевченківського району рішенням зборів уповноважених, протокол №1 від 02.02.1993, було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство "Новомиколаївське", яке стало правонаступником колгоспу. Рішенням зборів уповноважених, протокол №2 від 15.02.2000 року КСП "Новомиколаївське" було реорганізоване в приватне сільськогосподарське підприємство "Новомиколаївське", яке стало правонаступником КСП.
Архівною довідкою №194 від 13.05.2024, виданою комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, підтверджено, що позивач працював у колгоспі ім. Свердлова у 1986, 1988-1994, 1995-1996, 1997-1999 роки, з зазначенням кількості вихододнів .
Архівною довідкою №192 від 13.05.2024, виданою комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, підтверджено, що позивач працював у колгоспі ім. Свердлова у 1994, 1995-1996, 1997-1999 роки, з нарахуванням та виплатою заробітної плати за період з січня 1994 по грудень 1999.
Архівною довідкою №193 від 13.05.2024, виданою комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, підтверджено, що позивач працював у колгоспі ім. Свердлова у 1986, 1988-1993 роки, з нарахуванням та виплатою заробітної плати за період: липень 1986, з липня 1988 по грудень 1993.
У вказаних довідках вказано по батькові позивача зі скороченням російською мовою: « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 »
Водночас, відповідно до паспортних даних позивача правильне прізвище, ім`я та по-батькові позивача: ОСОБА_1 .
Вказані документи надавались позивачем пенсійному органу з відповідною заявою про призначення пенсії за віком.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.04.2019 в справі №593/283/17 та від 30.09.2019 в справі №638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта щодо не підтвердження періоду роботи позивача за 1986-1992 роки відповідно до архівної довідки №194 від 13.05.2024, виданої комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, оскільки в довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові російською мовою : « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 »
Враховуючи вищевикладене, спірний період роботи позивача відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 у колгоспі ім. Свердлова за 1986-1992 роки згідно з архівною довідкою №194 від 13.05.2024, виданою комунальною установою «Трудовий архів» Шевченківської селищної ради, підлягає врахуванню до страхового стажу позивача.
Крім того, колегія суддів зазначає, що ч. 3 ст. 44 Закону №1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно абзацу 4 п.1.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" , затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 ( далі - Порядок №22-1), у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
Проте пенсійний орган не надав суду жодних доказів та не навів жодних аргументів на підтвердження правомірності дій з приводу нереалізації управлінської функції у порядку наведених норм.
У даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності спірних періодів, у зв`язку з відсутністю уточнених даних.
Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач ГУ ПФУ в Тернопільській області при прийнятті спірного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, не забезпечив реалізацію управлінської функції із дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 204250009360 від 27.02.2025 в частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи в колгоспі ім.Свердлова відповідно до даних трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 із зобов`язанням відповідача 1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком , зарахувавши до страхового стажу період його роботи в колгоспі ім. Свердлова згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 та архівною довідкою від 13.05.2024 №195.
Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у постанові від 28.01.2025 у справі №300/8132/23, оскільки вони не є релевантними до справи, що переглядається.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено правомірність його рішення щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за віком. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року у справі № 520/16228/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін