ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року
м. Київ

справа № 229/649/22
провадження № 61-12532св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Карапетяна Акопа Рубеновичана рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року у складі судді Гонтар А. Л. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява  ОСОБА_1 обґрунтована тим, що 29 листопада 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді боргової розписки. На виконання вказаного договору позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 30 000 євро, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 01 лютого 2022 року становить 952 392 грн, які відповідач зобов`язався повернути 28 лютого 2021 року.

Крім того, відповідач зобов`язувався сплатити позивачу проценти за користування грошовими коштами в розмірі 2,5 % щомісяця, сума яких по 28 лютого 2021 року становить 2 250 євро, що за курсом НБУ станом на 01 лютого 2022 року становить 71 429,40 грн.

Відповідач свої договірні зобов`язання не виконав, суму грошових коштів, отриманих у позику та проценти за користування коштами позивачу не повернув, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 30 000 євро та проценти за час користування позикою у сумі 2 250 євро, а всього стягнути 32 250 євро.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 30 000 євро, проценти за час користування сумою позики - 2 250 євро, а всього - 32 250 євро.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що 29 листопада 2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 30 000 євро на строк 3 місяці, після чого зобов`язався повернути основну суму позики та додатково сплатити проценти за користування грошима, розмір яких встановлено у розписці та це доведено позивачем по справі. 

Вказану розписку було складено та підписано відповідачем, що підтверджується висновком експерта від 10 жовтня 2023 року № 19614/23-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної судом першої інстанції за клопотанням відповідача. При цьому суди відхилили доводи сторони відповідача про те, що зазначений висновок експерта складено без умовно-вільних зразків почерку та підписувідповідача, а такожбез експериментальних зразків його підпису.

Крім того, посилаючись на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі №473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі №266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі №211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі №751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначав, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

08 жовтня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Карапетян А. Р. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 211/3035/14-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 211/3035/14-ц, від 31 травня 2023 року у справі № 466/6665/21, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, оскільки рішенням Вищої ради правосуддя від 19 грудня 2024 року № 3707/0/15-24 змінено територіальну підсудність судових справ Дружківського міського суду Донецької області.

16 грудня 2025 року справа № 229/649/22 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Карапетяна А. Р.мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином та проігнорували те, що в спірній розписці не вказано прізвище, ім`я та по батькові, а також паспортних даних особи, яка передала грошові кошти позичальнику в позику та якій позичальник повинен повернути позику.

Крім того, в матеріалах справи наявні численні докази про те, що між товариствами позивача та відповідача існували господарські правовідносини. Відповідач надавав судам численні пояснення про те, що дійсно 29 листопада 2020 року відвідував приміщення позивача, де вів перемовини з господарських питань, та 29 листопада 2020 року відповідачем було складено розписку про отримання 468 886 грн відповідно до договору поставки насіння часнику. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

30 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шкабуро О. В. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно з яким відповідач отримав у позику кошти в сумі 30 000 (тридцять тисяч) євро, які зобов`язалася повернути до 28 лютого 2021 року зі сплатою 2,5 % від загальної суми щомісяця (т.1 а.с.129).

За клопотанням представника відповідача ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07 березня 2023 року була призначена судово почеркознавча експертиза (т.1 а.с.119-120).

Згідно з висновком експерта від 10 жовтня 2023 року № 19614/23-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, рукописний текст, що розпочинається та закінчується словами «Росписка...», «...равняеться 750 Є (семисот п`ятдесят евро) в месяц» документа «Росписка» від 29 листопада 2020 року виконано ОСОБА_2 . Питання ухвали Дружківського міського суду Донецької області від 07 березня 2023 року «Чи виконано рукописний текст, що розпочинається та закінчується словами «Росписка...»,»...равняється 750 Є (семисот п`ятдесят евро) в месяц» документа «Росписка» від 29 листопада 2020 та підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься між рукописними записами « ОСОБА_2 » та 29.11.2020 г.» в документі «Росписка» від 29 листопада 2020 року, однією або різними особами?» не вирішувалось через неспівставність цих почеркознавчих об`єктів між собою. Підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься між рукописними записами « ОСОБА_2 » та «29.11.2020г.» в документі «Росписка» від 29 листопада 2020 року, виконано ОСОБА_2 (т.1.а.с.222-226).

Допитаний судом першої інстанції у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_1 запросив його бути свідком передачі грошей у розмірі 30 000 євро ОСОБА_2 . У його присутності ці гроші були передані ОСОБА_2 , про що була написана розписка, в якій усі поставили свій підпис.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Карапетяна А. Р.не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 й підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. 

Разом з цим, встановивши, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, в результаті чого у нього утворилася заборгованість, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 30 000 євро та процентів за час користування сумою позики - 2 250 євро, а всього - 32 250 євро.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в спірній розписці не вказано прізвище, ім`я та по батькові, а також паспортних даних особи, яка передала грошові кошти позичальнику в позику та якій позичальник повинен повернути позику, не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки оригінал розписки від 29 листопада 2020 року перебував у позивача та за клопотанням його представника - адвоката Шкабуро О. В. був долучений судом першої інстанції до матеріалів справи, а наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Вказана розписка підписана як позикодавцем ОСОБА_1 , так і позичальником ОСОБА_2 , а передача коштів в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 засвідчена їх підписами.

При цьому доводи сторони відповідача про те, що договір позики між сторонами не укладався та розписка від 29 листопада 2020 року не підписувалася позичальником ОСОБА_2 спростовуються показаннями свідка ОСОБА_3 , наданими в суді першої інстанції, та висновком судової почеркознавчої експертизи від 10 жовтня 2023 року № 19614/23-32, проведеної за клопотанням представника відповідача на підставі ухвали Дружківського міського суду Донецької області від 07 березня 2023 року.

Також суд апеляційної інстанції врахував доводи апеляційної скарги відповідача про наявність між сторонами господарських відносин, та зазначив, що вони не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 211/3035/14-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 211/3035/14-ц, від 31 травня 2023 року у справі № 466/6665/21є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Карапетяна Акопа Рубеновича залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара 

В. В. Сердюк