ф
УХВАЛА
13 травня 2026 року
м. Київ
справа №160/21129/25
адміністративне провадження №К/990/19354/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів: Яковенка М.М.,  Шишова О.О., 

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 у справі № 160/21129/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК «М`ЯСНА ВЕСНА» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК «М`ЯСНА ВЕСНА» звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «П» від 22.04.2025 № 0208200707, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 7655572,00 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у задоволенні позову відмовлено. 
Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК М`ЯСНА ВЕСНА» задоволено, скасовано вищенаведене рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 22.04.2025 № 0208200707.
До Верховного Суду 28.04.2026 втретє надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 у справі № 160/21129/25. 
Скаржником вказано підставою касаційного оскарження пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, зазначено Верховним Судом ще не формувався правовий висновок щодо застосування положень п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України та п. 19 П(С)БО 16 «Витрати» в подібних правовідносинах, оскільки встановлені під час перевірки порушення вимог п. 19 П(С)БО 16, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПКУ перебувають у прямій залежності від кваліфікації та відображенні в бухгалтерському обліку проведених позивачем ремонтних робіт (поточний чи капітальний ремонт).
За позицією скаржника, ремонтні роботи, проведені ТОВ «ТБ «М`ЯСНА ВЕСНА» на орендованих приміщеннях, повинні були кваліфікуватися платником як капітальний ремонт і, відповідно до стандартів бухгалтерського обліку, відноситися на збільшення капітальних інвестицій та зараховуватися до складу основних засобів, як первісна вартість нового об`єкта підгрупи 2.7 класифікації основних засобів, наведеної в пункті 7 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених Згідно Наказу Міністерства фінансів України від 30.09.2003 №561. У бухгалтерському обліку вартість капітального ремонту й поліпшення орендованих основних засобів має амортизуватися як окремий об`єкт, внаслідок чого такі витрати не впливають по події отримання робіт на фінансовий результат до оподаткування. Однак, позивач такі суму отриманих робіт включив до витрат, які впливають на фінансовий результат до оподаткування, визначивши наступний вид таких витрат витрати на збут (п.19 П(С)БО 16 «Витрати»).
З огляду на викладене, скаржник просить надати Верховний Суд висновок з наступного питання: яким чином повинні кваліфікуватися понесені позивачем витрати на дообладнання орендованих приміщень з огляду на сукупність, взаємний зв`язок та кінцеву мету проведених робіт через призму застосування положень листа Державного комітету України з будівництва та архітектури від 30.04.2023 №7/7-401, п. 3.7 ДБН А.2.2-3:2014, Примірного переліку послуг з утримання будівель та споруд і прибудинкових територій та послуг по ремонту приміщень, домів, споруд, затверджений наказом Державного комітету України з питань житлово-комунальногогосподарства від 10.08.2004 №150 та п. 7 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів.
При цьому, скаржником зауважено, що постанова Верховного Суду від 26.06.2018 по справі №822/2403/17, на яку посилався суд апеляційної інстанції, не є релевантною до даних правовідносин.
Крім цього, податковим органом заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції з посиланням на те, що первісне звернення з касаційною скаргою було здійснено в межах процесуального строку, а повторне подання касаційної скарги, після її повернення ухвалою суду від 24.03.2026 року відбулося в межах розумних строків для такого звернення, отже скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
29.04.2026 року на адресу суду від педставника ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК «М`ЯСНА ВЕСНА» надійшла заява, в якій останній просив суд відмовити у задоволенні клопотання податкового органу про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 у справі № 160/21129/25 і як наслідок, у відкритті касаційного провадження у цій справі, внаслідок неповажності повідомлених скаржником причин пропуску строку звернення до суду втретє з даною касаційною скаргою. 
1) Розглянувши клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу
Однак Суд касаційної інстанції зазначає, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду касаційної інстанції не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення раніше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених статтею 329 КАС України.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
Таким чином, скаржнику слід надати обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши інші поважні підстави його пропуску, одночасно враховуючи те, що раніше подана касаційна скарга була повернута скаржнику не тільки ухвалою суду від 24.03.2026, а і після повторного звернення ухвалою Суду від 17.04.2026, внаслідок не викладення передбачених частиною 4 статті 328 КАС України підстав для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, що не враховано останнім в клопотанні про поважність причин пропуску строку звернення з даною касаційною скаргою втретє.
2) Переходячи до визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновку апеляційного суду, який, на переконання скаржника, є неправильним; обґрунтування у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини 4 статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень та вказувалось скаржнику в ухвалі про повернення вдруге поданої касаційної скарги, за результатами апеляційного перегляду судом апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що: «за приписами пункту 19 П(С)БО 16 «Витрати» витрати на збут включають такі витрати, пов`язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема, витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів, пов`язаних зі збутом продукції, товарів, робіт, послуг (операційна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).
За змістом положень пунктів 14, 15 П(С)БО 7 «Основні засоби», якщо здійснюється поліпшення об`єкта основних засобів (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що приводить до збільшення майбутніх економічних вигід, первісно очікуваних від використання цього об`єкта, то первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта, а такі витрати визнаються капітальними інвестиціями.
Якщо проводиться ремонт об`єкта основних засобів для підтримання об`єкта в робочому стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигід від його використання, то понесені на його здійснення витрати згідно з пунктом 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» включаються до складу витрат. Реалізація положень пункту 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» можлива після закінчення поліпшення (реконструкцій, модернізації) та належного оформлення цього юридичного факту.
Аналізуючи наведені норми, а також враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у постанові від 26.07.2018 у справі № 822/2403/17, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмежовування поняття «поліпшення» від «інших ремонтів» з метою здійснення бухгалтерського обліку базується на критерії збільшення економічних вигод, у порівнянні з первісною вартістю, що є предметом професійного судження керівництва підприємства». 
Однак доводи касаційної скарги не містять посилань на неправомірність таких висновків суду апеляційної інстанції, а фактично зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм податкового законодавства та положень бухгалтерського обліку, висловлення незгоди з правовою оцінкою судом наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, а також до переоцінки доказів, які були предметом оцінки судом апеляційної інстанції, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.
Звертаючись втретє з даною касаційною скаргою скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, внаслідок невірної кваліфікації проведених робіт, і вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що проведені роботи повинні кваліфікуватися як капітальний ремонт, а не як визначено судом апеляційної інстанції - витрати на збут товару відповідно до п. 19 П(С)БО 16.
На підставі викладеного, скаржник фактично просить Суд надати правовий висновок щодо застосування двох окремих норма права п. 19 П(С)БО 16 та ПК України в контексті належної правової кваліфікації проведених робіт та їх впливу на визначені норми права, додатково зауваживши, що наразі суд апеляційної інстанції суд по-різному підійшов до правової кваліфікації таких робіт у даній справі та в іншій справі №160/21128/25 (той самий позивач, відповідач, акт перевірки).
Проте одночасно скаржник вказує, що у даній справі №160/21129/25 - не було здійснено капітального ремонту, а поліпшення не призвело до збільшення майбутніх економічних вигод, а у справі №160/21128/25 - капітальний ремонт, було поліпшення основного об`єкту та як наслідок збільшення економічних вигод. 
Однак колегія суддів вважає, що наведені скаржником доводи в контексті преюдиції судового рішення у іншій справі № 160/21128/25 не були предметом оцінки судом апеляційної інстанції, що фактично свідчить про переоцінку фактичних обставин і доказів у справі, що виходить за межі касаційного перегляду і не узгоджується з обгрунтуванням обраної скаржником підстави касаційного перегляду, передбаченої п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України.
Тоді, як скаржником не доведено, що застосована судом апеляційної інстанції правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 26.07.2018 у справі № 822/2403/17 не є релеватною до даних правовідносин.
Суд звертає увагу скаржника, що скарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 4 статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми та ін.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Однак враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).
Отже перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Згідно з частиною 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу. За правилами частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Таким чином, скаржнику слід усунути недоліки касаційної скарги, шляхом надання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши інші поважні підстави його пропуску, а також викласти належним чином підстави касаційного оскарження.
Керуючись статтями 328-330, 332, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 у справі № 160/21129/25, залишити без руху.
Установити скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом надання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши інші поважні підстави його пропуску, а також викласти належним чином підстави касаційного оскарження.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали у відкритті касаційного провадження буде відмовлено або касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.
...........................
...........................
...........................
І.А. Васильєва
М.М. Яковенко 
 О.О. Шишов ,
Судді Верховного Суду