П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/5920/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
30 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В : 
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 травня 2026 року позов задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28.02.2025 року № 024950010207 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 22.02.2025 року, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, зарахувавши до її пільгового стажу періоди роботи з 21.07.1987 по 12.12.1993 у Вінницькому заводі залізобетонних конструкцій комбінату "Вінницяпромбуд" та з 13.12.1993 по 08.04.2002 у Вінницькому заводі залізобетонних конструкцій колективного підприємства "Вінницябуд".
Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.
Не погодившись із судовим рішенням, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.02.2025 позивач звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Відповідну заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, яке рішенням № 024950010207 від 28.02.2025 відмовило у призначенні відповідної пенсії, у зв`язку з тим, що у заявниці відсутній пільговий стаж роботи, встановлений пунктом 2 частини 2 статті 114 зазначеного Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Приймаючи дане рішення, пенсійний орган посилається на рішення комісії при ГУ ПФ України у Вінницькій області № 1 від 28.01.2025, яким відмовлено у підтвердженні пільгового стажу роботи позивача за період з 21.07.1987 по 08.04.2002, з огляду на відсутність документів щодо проведення атестації робочих місць та уточнюючих довідок, оформлених відповідно до вимог Порядку № 637.
Не погоджуючись з рішенням відповідача позивач оскаржила його до суду.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач безпідставно не зарахував позивачу до пільгового стажу періоди роботи з 21.07.1987 по 08.04.2002 на посаді машиніста козлового крану, оскільки непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць не може позбавляти працівника права на пільгове пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, однак питання щодо зарахування до пільгового стажу періоду навчання позивача пенсійним органом належним чином не розглядалося, тому належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності та обґрунтованості цього рішення виключно в межах оскарженої частини та доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Так, згідно з п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон України від 02.03.2015 № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
09.07.2003 Верховною Радою України був ухвалений Закон України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV), який визначив принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Нормою ч. 1 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років на умовах, зазначених у ч. 4 ст. 114. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до ст. 27 та з урахуванням норм ст.28 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
03.10.2017 Верховною Радою України був ухвалений Закон України № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", яким Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV доповнено розділом XVI-I "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян", до якого віднесена ст.114, зміст якої у досліджуваній частині наведений вище.
Також зазначена норма передбачає зміст, ідентичний п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII в редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII щодо підвищення на 5 років стажу роботи, який дає право виходу на пенсію на пільгових умовах.
Слід зазначити, що за конституційним поданням народних депутатів України Закон України від 02.03.2015 № 213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України.
Зокрема, рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі 1-5/2018(746/15) (далі Рішення КСУ № 1-р/2020) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст. 13, ч. 2 ст. 14, п.п. "б" "г" ст. 54 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII (п. 1 Рішення КСУ № 1-р/2020).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20, яка за предметом свого правового регулювання є аналогічною досліджуваному публічно-правовому спору, зауважила, що на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 з одного боку, та Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 111290813).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року по справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 87951282).
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Також слід зазначити, що п. 2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Згідно з абз. 1 п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
В даний час пільговий стаж роботи обчислюється з урахуванням Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 (далі - Порядок № 383). Відповідно до пункту 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
За приписами п. 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.
У пункті 4.3 Порядку № 383 визначено, що у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
Для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (п. 10 Порядку № 383).
Отже, із наведених вище положень законодавства вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442 (далі - Порядок № 442), та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими Постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 № 41 (далі Методичні рекомендації).
Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.
Згідно з п. 4 Порядку № 442 та пп. 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.
У ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення законодавець встановив адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання за порушення вимог законодавства про працю та про охорону праці. Так, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У разі, якщо не проведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 271 Кримінального кодексу України.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.
При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку 1 або Списку № 2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 29 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, а також про право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору - під підпис.
Нормами ч.ч. 1 та 2 ст. 153 КЗпП України установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України від 14.10.1992 № 2694-XII "Про охорону праці" (далі - Закон України від 14.10.1992 № 2694-XII) працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.
Отже, вбачається, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.
Особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком 1 та Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком 1 та Списком № 2.
При цьому, суд вважає, що на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.
Відповідний правозастосовний підхід є усталеним у вітчизняній судовій практиці у відповідній сфері правовідносин та відображений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 520/15025/16-а (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 87951282), а також постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 по справі № 732/2003/14 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 71766773) та від 05.03.2019 по справі № 679/774/16-а (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 80269474).
Як встановлено матеріалами справи, 20.02.2025 позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
За принципом екстериторіальності вказану заяву розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, яким прийнято рішення від 28.02.2025 № 024950010207 про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови зазначено відсутність необхідного пільгового стажу, оскільки до такого стажу не зараховано період роботи позивача з 21.07.1987 по 08.04.2002.
Відмовляючи у зарахуванні зазначеного періоду, пенсійний орган виходив із того, що надані документи не містять достатніх відомостей для підтвердження пільгового характеру роботи, зокрема щодо характеру виконуваних робіт, зайнятості повний робочий день у шкідливих умовах праці та результатів атестації робочих місць.
Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що у період з 21.07.1987 по 12.12.1993 позивач працювала у Вінницькому заводі залізобетонних конструкцій комбінату "Вінницяпромбуд", а з 13.12.1993 по 08.04.2002 у Вінницькому заводі залізобетонних конструкцій колективного підприємства "Вінницябуд" на посаді машиніста козлового крану цеху № 2 та цеху № 4.
Вказана професія належить до робіт, передбачених Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість у яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Факт роботи позивача на відповідній посаді та у відповідні періоди підтверджується наявною у матеріалах справи архівною довідкою від 05.09.2024 № С/24/64312/24-30-1 про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії. Доказів недостовірності зазначеної довідки або невідповідності відомостей, викладених у ній, фактичним обставинам справи відповідачем не надано.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відсутність документів щодо атестації робочих місць є самостійною підставою для незарахування спірного періоду до пільгового стажу.
Обов`язок щодо організації та проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на роботодавця, а не на працівника. Працівник не наділений повноваженнями впливати на своєчасність проведення такої атестації, оформлення її результатів чи збереження відповідних документів. Тому недоліки в організації роботи підприємства або відсутність окремих документів, які мали бути оформлені роботодавцем, не можуть покладатися у вину працівникові та позбавляти його права на пільгове пенсійне забезпечення.
Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць може мати наслідки для роботодавця, однак не може нівелювати право особи на зарахування до пільгового стажу періоду фактичної роботи на посаді, що віднесена до Списку № 2, за умови підтвердження такого факту належними доказами.
Посилання апелянта на відсутність уточнюючих довідок або окремих відомостей щодо характеру виконуваних робіт також не спростовують права позивача на зарахування спірного періоду. Наявні у справі документи підтверджують роботу позивача саме на посаді машиніста козлового крану у відповідних цехах підприємства, а відповідач не довів, що така робота не виконувалася повний робочий день або не належала до робіт зі шкідливими і важкими умовами праці. 
При цьому саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення. Однак відповідач не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували обґрунтованість відмови у зарахуванні позивачу до пільгового стажу періодів роботи з 21.07.1987 по 08.04.2002.
Окремо колегія суддів враховує, що позивач також просила зарахувати до пільгового стажу період навчання з 01.09.1984 по 20.07.1987 у Вінницькому СПТУ-7. Водночас рішення комісії при ГУ ПФУ у Вінницькій області від 28.01.2025 №1 та рішення ГУ ПФУ в Луганській області від 28.02.2025 №024950010207 не містять оцінки зазначеного періоду.
Зі змісту оскаржуваних рішень не вбачається, що пенсійним органом досліджувалося питання, чи може період навчання позивача у Вінницькому СПТУ-7 бути зарахований до її пільгового стажу, чи були подані для цього необхідні документи, а також з яких підстав такий період не враховано при вирішенні питання про призначення пенсії.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28.02.2025 № 024950010207, наявність підстав для зарахування до пільгового стажу позивача періодів роботи з 21.07.1987 по 08.04.2002 та необхідність повторного розгляду заяви про призначення пенсії за віком на пільгових умовах із наданням оцінки всім періодам, які можуть бути включені до її пільгового стажу.
Отже, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в тій частині, в якій воно переглядається, відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.