Справа № 522/18969/25-Е
Провадження № 2/522/1165/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення ,-

ВСТАНОВИВ:
21 серпня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, у якій позивач просить суд:
- усунути перешкоди в користуванні майном, а саме, квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів;
- зобов`язати відповідачів не чинити перешкод позивачці у здійсненні права користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечити вільний доступ до вказаного житлового приміщення для реалізації права власності на квартиру та користування ним;
- здійснити розподіл судових витрат.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в загальному позовному провадженні. Залучено в якості третьої особи Службу у справах дітей Одеської міської ради та Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву.
16 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачки – ОСОБА_2 – адвоката Ростомова Гранта Артуровича надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначається, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Просить поновити строк на подання відзиву та залучити його до матеріалів справи.
16 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачки – ОСОБА_2 – адвоката Ростомова Гранта Артуровича надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи в електронному вигляді.
16 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача – ОСОБА_3 – адвоката Дудки Світлани Сергіївни надійшов відзив на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову, вказує на встановлення неможливості виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення рішенням суду, що набрало законної сили.
19 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – ОСОБА_1 – адвоката Бікяшева Дмитра Романовича надійшли дві відповіді на відзиви відповідачів.У відповіді на відзив не погоджується із доводами відповідачів, просить задовольнити позов у повному обсязі.
23 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачки – ОСОБА_2 – адвоката Ростомова Гранта Артуровича надійшли заперечення на відповідь на відзив. Представник вказує на нерозвривний зв`язок прав та обов`язків, пов`язаних із спірною квартирою, у тому числі, житлових прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх дітей.
29 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Ростомова Г.А. надійшло клопотання про витребування доказів, у якому просить витребувати у Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради висновок щодо можливості чи неможливості виселення ОСОБА_6 із спірної квартири.
У підготовче засідання, призначене 06 жовтня 2025 року з`явилися предстаниця відповідача – адвокат Дудка С.С. та представник позивача – адвокат Бікяшев Д.Р. Інші учасники справи у підготовче засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року клопотання відповідачки ОСОБА_2 про витребування доказів залишено без задоволення. Визнано явку представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у наступне судове засідання – обов`язковою. Закрито підготовче провадження у справі, призначено справи до судового розгляду на 10 листопада 2025 року.
13 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли пояснення третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради.
29 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі.
У судове засідання, призначене 10 листопада 2025 року з`явилися представниця відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_7 , представник відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_8 , представник третьої особи – Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради; представник позивачки – Бікяшев Д.Р. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 08 грудня 2025 року у зв`язку із необхідністю отримання висновку органу опіки та піклування про доцільність/недоцільність виселення малолітнього відповідача.
18 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі.
Судове засідання по справі 08.12.2025 року не відбулося у зв`язку із відсутністю у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси електропостачання. Наступне судове засідання призначено на 03 лютого 2026 року.
03.02.2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідачки – Косіциної О.О. про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю висновку Органу опіки та піклування ПРА ОМР.
У судове засідання, призначене на 03 лютого 2026 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином та завчасно про дату, час та місце судового засідання. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідачки задоволено – відкладено розгляд справи на 10.03.2026 року.
23 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі.
У судове засідання, призначене 10 березня 2026 року з`явилися у залі суду представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Ростомов Г.А., представник третьої особи – Органу опіки та піклування ПРА ОМР – Гаврилюк А. та представник позивача – адвокат Бікяшев Д.Р. у режимі відеоконференцзв`язку. У зв`язку із неотриманням висновку Органу опіки та піклування, у судовому засіданні оголошено перерву до 06.04. 2026 року.
У судове засідання 06 квітня 2026 року з`явилися представник позивача та представник відповідачки – ОСОБА_2 . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 27 квітня 2026 року у зв`язку із ненадходженням до суду висновку органу опіки та піклування.
17 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі.
22 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності/недоцільності виселення малолітнього ОСОБА_6 .
27 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позиавчки про відкладення розгляду справи у зв`язку із наявністю поважних причин, що не залежать від волі представника та об`єктивно перешкоджають його участі у судовому засіданні.
У судове засідання 27 квітня з`явилися представник відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи – Органу опіки та піклування ПРА ОМР. Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю доказів щодо поважності причин неявки представника позивача, а відтак суд позбавлений можливості встановити поважність причин наявки. У зв`язку із оголошенням у м. Одесі сигналу повітряної тривоги, у судовому засіданні оголошено перерву до 11.05.2026 року.
06 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі.
11 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від третьої особи – Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі.
У судове засідання 11 травня 2026 року з`явилися представник позивачки – ОСОБА_9 та представник відповідачки – ОСОБА_2 – ОСОБА_8 . Позивач підтримав позов у повному обсязі, а відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд перейшов на стадію ухвалення рішення суду Встановлено, що вступна та резолютивна частина рішення буде проголошена 18 травня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
25 грудня 2011 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Лічман І. М., набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .
27 грудня 2011 року між ОСОБА_3 , та ПАТ «Астра Банк» було укладено кредитний договір №150102021986014, за умовами якого Банк зобов`язується надати у кредит позичальнику грошові кошти в розмірі 360 000.00 гривень, строком до 27 грудня 2016 року. 
Того ж дня, 27 грудня 2011 року в забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту за кредитним договором, між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Агакішевою Т.А., реєстровий номер 1382, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «Астра Банк» нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . 
02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений Договір купівлі-продажу прав вимог відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначеним іпотечним договором .ПАТ «Астра Банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в наслідок чого ПАТ «Дельта Банк» стало новим кредитором у зазначених зобов`язаннях, а в наслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників. 
17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28299155 від 17 лютого 2017 року, про державну реєстрацію на праві власності за ПАТ «Дельта Банк» вказаної квартири та внесений запис до реєстру прав про право власності: 13306563.
07 лютого 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_10 укладено договір купівлі – продажу, згідно з яким ОСОБА_10 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Вказані обставини підтверджуються постановою КЦС ВС від 21 квітня 2021 року у справі №522/17024/17.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуте позивачкою на підставі договору дарування від 24 квітня 2025 року, що підтверджується копією даного договору у додатках до позовної заяви т.1, а.с.29) та копією витягу із Державного реєстру речових прав від 24.04.2025 року (т.1, а.с.30). 
21 серпня 2025 року ОСОБА_11 звернулася до Приморського суду м. Одеси з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Позивачка стверджує, що є власницею двокімнатної квартири загальною площею 89,2 кв.м., АДРЕСА_1 і не може вільно розпоряджатися та користуватися своєю власністю у зв`язку із проживанням у квартирі відповідачів.
На підтвердження вказаної обставини, позивачкою було подано копію пояснень ОСОБА_3 від 14 серпня 2025 року, що надані працівнику ДОП СП ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, та відповідно до яких останній проживає за вказаною адресою з 2012 року. Вказано, що з ним на постійній основі проживають члени його сім`ї – ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Згідно копії довідок від 30.03.2018 №3003/1 та від 10.10.2023, що видана ОСББ «ЖЕМЧУЖНИЙ», у квартирі АДРЕСА_1 проживають постійно без реєстрації наступні особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_12 .
Факт проживання за вказаною адресою на заперечувався ОСОБА_2 то ОСОБА_3 під час розгляду справи. 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Суд зауважує, що на момент ухвалення рішення у справі втратили чинність Житловий кодекс України, окрім деяких статей, на підставі Закону № 4751-IX від 13.01.2026 «Про основні засади житлової політики». 
Згідно із частиною першою та третьої статті п`ятої ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 
Так, право власності у позивачки виникло 24.04.2025 року, позов було подано до суду 24.08.2026 року, коли релевантні норми ЖК України були чинними, суд вважає, що до вказаних правовідносин підлягають застосування норми ЖК України, чинні на момент виникнення спірних правовідносин.
Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно із частиною четвертою статті 9, частиною першою статті 156 ЖК України (в редакції на момент виконання спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. 
Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. 
Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Отже, цією нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Зазначена позиція висловлена у постанові ВП ВС від 10 вересня 2025 року у справі № 761/12175/23.
У зазначені постанові констатовано, що виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається, крім випадків, коли об`єкт нерухомого майна, де зареєстровані особи було придбане за рахунок кредитних коштів.
У позовній заяві представник ОСОБА_13 обґрунтовує вимогу про виселення ч.2 ст. 109 ЖК України.
Суд не погоджується із даним обґрунтуванням з огляду на наступні фактичні обставини справи, оскільки, ОСОБА_2 станом на дату укладення кредитного договору та укладення договору іпотеки вже була власницею спірної квартири та набула її у власність на підставі договору дарування від 25.12.2011, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Лічман І.М., а тому, відсутні підстави вважати, що спірний об`єкт нерухомого майна було придбано за рахунок кредиту(позики) банку, а відтак, відповідачі не можуть бути виселені із даної квартири без надання іншого житла.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомості про зареєстроване право власності за ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 – відсутні.
Проте, право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації із видачею про це документів або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі.
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у КП «БТІ» ОМР наявні відомості про реєстрацію за ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 права власності на об`єкти нерухомого майна.
Згідно інформаційної довідки з ДРРП від 22.04.2026 №473891818, ОСОБА_2 на праві власності належить 1/4 частка об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , тоді як 3/4 частки вказаного об`єкта нерухомого майна належить іншим особам.
Зі змісту інформаційної довідки з ДРРП від 16.08.2025 №439805132, що була подана до позовної заяви, ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 . Вказаний об`єкт нерухомого майна також належить на праві спільної сумісної власності третій особі. 
Згідно із положенням статті 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Як вбачається із інформації з реєстрів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власником жодної квартири чи іншого нерухомого майна житлового призначення у повному обсязі, що забезпечувало б їм встановлену норму житлової площі на одну особу, а відтак не можуть забезпечити інше належне місце проживання, що відповідало б встановленим стандартам житлового законодавства.
Більше того, належні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 об`єкти нерухомого майна належать на праві власності іншим особам, а тому, їх виселення із подальшим наданням відповідачам іншого житлового приміщення, яке також належить на праві приватної власності третім особам, що не залучені до участі у справі може порушувати їх права, свободи та законні інтереси.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід грунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обгрунтування. 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). 
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). 
Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). 
Відсутність обгрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Веyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). 
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14)). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступних висновків у Постанові від 21 квітня 2021 року по справі № 522/17024/17: виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) зроблено висновок, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги».
Як вбачається із обставин справи, позивачем не було забезпечено надання іншого житла для відповідачів, у відповідачів відсутнє житло, яке у цілому могло б забезпечити належні умови проживання сім`ї, а відтак, суд вважає надмірним втручання у право відповідачів на житло і таким, що не відповідає критерію необхідності в демократичному суспільстві. 
Спірний об`єкт нерухомого майна належав ОСОБА_2 з 2011 року та в якому вона та члени її сім`ї продовжили проживати навіть після звернення стягнення на предмет іпотеки.
Більше того, виселення ОСОБА_2 та членів її сім`ї зі спірного об`єкта нерухомого майна було предметом спору у справі №522/17024/17, за результатами якої було відмовлено у задоволенні позовних вимог, після чого ОСОБА_2 та члени її сім`ї продовжили проживати у спірному об`єкті нерухомого майна.
Вказане у сукупності породжувало у відповідачів правомірне очікування на проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд також зауважує, що набуваючи у власність квартиру за адресою: : АДРЕСА_2 не була позбавлена можливості перевірити наявність у будь-яких інших осіб речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна.
Окрім того, суд наголошує, що ОСОБА_6 є неповноліньою особою.
Згідно частини першої та четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У справі ЄСПЛ «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення.
У Постанові від 22 січня 2025 року по справі № 359/12709/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що згідно з вимогами, установленими частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає Порядок проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.
Отже, усталеним є підхід в застосуванні статті 19 СК України, який полягає у тому, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, висловленим у Постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 559/1215/19-ц, висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору.
У Висновку щодо доцільності/недоцільності виселення малолітнього ОСОБА_6 від 14.04.2026 №01-13/1175/2-вих, Орган опіки та піклування ПРА ОМР вказав, що виселення ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення – є не доцільним. 
Тому, враховуючи те, що відповідачі користувалися єдиним житлом протягом тривалого часу, у зв`язку з чим, мали правомірне очікування на проживання у квартирі, беручи до уваги те, що у ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відсутні зареєстровані на праві власності житлові об`єкти нерухомого майна, які могли б бути надані їм замість житла, з якого було ініційовано виселення, а частка у праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у праві власності на об`єкти нерухомого майна є не значною, та такою, що в цілому не може забезпечити належні умови проживання сім`ї, суд вважає, що при виселенні відповідачів з вказаної квартири не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачами житла, у зв`язку з чим вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди ОСОБА_15 у здійсненні права користування квартирою та забезпечення вільного доступу до житлового приміщення для реалізації права власності та користування ним, суд зазначає наступне. 
ОСОБА_11 є законною власницею квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 . Дана обставина не оспорюється учасниками справи, визнається, а тому звільнена від доказування. 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
За частиною 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Як власниця квартири, позивачка має, відповідно до статті 317 ЦК України, права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 592/5594/20 (провадження № 61-9257св22) зазначено, що: «підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном».
Частиною першою та другою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Справжнє, ефективне здійснення права, захищеного статтею 1 Протоколу № 1, не залежить лише від обов`язку держави не втручатися, але може потребувати позитивних заходів захисту, особливо якщо існує прямий зв`язок між заходами, які заявник може легітимно очікувати від влади, та його ефективним користуванням своїм «майном» (Oneryildiz v. Turkey, 2004, § 134; «Дабіч проти Хорватії» (Dabiж v. Croatia), 2021, § 51), навіть у справах, пов`язаних із судовими процесами між приватними особами чи компаніями (Sovtransavto Holding v. Ukraine, 2002, § 96; «Антонопулу проти Греції» (Antonopoulou v. Greece) (ріш.), 2021, § 55).
«Позитивні заходи захисту», на які посилається Суд, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб, і можуть мати превентивний або виправний характер. Дійсно, Суд встановив, що навіть у горизонтальних відносинах можуть бути застосовані міркування про суспільний інтерес, які передбачають накладення певних зобов`язань на державу («Золотас проти Греції (№ 2)» (Zolotas v. Greece (no. 2)), 2013, § 39; Sarac and Others v. Turkey, 2021, § 70). 
Таким чином, певні заходи, необхідні для захисту права власності, можуть знадобитися навіть у справах, пов`язаних із судовими процесами між особами чи компаніями (Sovtransavto Holding v. Ukraine, 2002, § 96; Sarac and Others v. Turkey, 2021, § 72; Kanevska v. Ukraine (ріш.), 2020, § 45)
Зокрема, коли втручання у право на мирне володіння «майном» вчинене приватною особою, для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй національній правовій системі, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували адекватні засоби правового захисту, за допомогою яких жертва втручання може відстояти свої права (Papachela and AMAZON S.A. v. Greece, 2020, § 54; Dabiж v. Croatia, 2021, § 52; Kanevska v. Ukraine (ріш.), 2020, § 45).
Як вже було встановлено судом, ОСОБА_11 є власником спірного об`єкта нерухомого майна. У позовній заяві позивачка зазначає про те, що після набуття у власність об`єкта нерухомого майна, довірена особа разом із адвокатом прибули до квартири, проте, відповідачі у добровільному порядку не відчиняли двері та не впускали жодну особу.
На підтвердження вказаної обставини позивачкою було подано копію пояснень ОСОБА_3 від 14 серпня 2025 року, що надані працівнику ДОП СП ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, та відповідно до яких останній проживає за вказаною адресою з 2012 року. Вказано, що з ним на постійній основі проживають члени його сім`ї – ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Згідно копії довідок від 30.03.2018 №3003/1 та від 10.10.2023, що видана ОСББ «ЖЕМЧУЖНИЙ», у квартирі АДРЕСА_1 проживають постійно без реєстрації наступні особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_12 .
Факт проживання відповідачів у спірному об`єкті нерухомого майна також не заперечувався під час розгляду справи.
При цьому, відповідачами під час розгляду справи не було надано жодного доказу на підтвердження того, що вони не чинять перешкод у користуванні позивачкою належним їй об`єкта нерухомого майна.
Зокрема, не надано доказів на підтвердження того, що вони забезпечують її безперешкодний доступ до об`єкта нерухомого майна, узгодили з нею режим використання об`єкта нерухомого майна, вчиняли дії або вчиняли дії, спрямовані на узгодження режиму такого користування, проте, ОСОБА_11 відмовилася від цього.
Тому, беручи до уваги те, що вчинення відповідачами перешкод у користуванні спірним об`єктом нерухомого майна підтверджується належними та допустимими доказами та не спростовано відповідачами під час розгляду справи, враховуюич наявності складних правовідносин, які існують між позивачкою та відповідачами щодо користування спірною квартирою, де з одного боку лежить інтерес права власності, а з іншого – права на житло, суд вважає, що пропорційним заходом забезпечення права ОСОБА_1 на мирне володіння майном буде зобов`язання відповідачів не чинити останній перешкод у здійсненні права користування квартирою та забезпечення вільного доступу до житлового приміщення для реалізації права власності та користування ним, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 5, 29, 79, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391,405 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 27, 64, 76, 77, 81, 82, 89, 95, 133, 134, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном – задовольнити частково.
Зобов`язати відповідачку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП – НОМЕР_1 , не чинити позивачці - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 перешкод у здійсненні права користування об`єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечити вільний доступ до вказаного житлового приміщення.
Зобов`язати відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 , РНОКПП – НОМЕР_2 , не чинити позивачці - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 перешкод у здійсненні права користування об`єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечити вільний доступ до вказаного житлового приміщення.
Зобов`язати відповідача – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_5 , РНОКПП – НОМЕР_3 , не чинити позивачці - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 перешкод у здійсненні права користування об`єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечити вільний доступ до вказаного житлового приміщення.
Зобов`язати відповідача – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_5 , не чинити позивачці - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 перешкод у здійсненні права користування об`єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечити вільний доступ до вказаного житлового приміщення.
Зобов`язати відповідачку – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_5 , РНОКПП – НОМЕР_4 , не чинити позивачці - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 перешкод у здійсненні права користування об`єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечити вільний доступ до вказаного житлового приміщення.
У задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку із перебуванням головуючої – судді Косіциної В.В. в щорічній відпустці у період з 19 травня 2026 року по 31 травня 2026 року, повний текст рішення складено та підписано 02 червня 2026 року.

Суддя      Косіцина В.В.