ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2719/25
Головуючий у першій інстанції – Коваленко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1467/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»
відповідач ОСОБА_1 

особа, яка подала апеляційнускаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (письмове провадження) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 квітня 2026 року (суддя – Коваленко А.В., місце ухвалення – м. Прилуки) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі – ТОВ «Українські фінансові операції») через систему «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути на їх користь з відповідача заборгованість загальною сумою 89313,84 грн, яка складається з боргу за сумою кредиту – 9517,00 грн, боргу за процентами, нарахованими первісним кредитором, – 51483,17 грн, боргу за процентами, нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» за 119 календарних днів, – 28313,67 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 27 січня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 укладено договір №4333326 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору товариство надало позичальнику кредит в сумі 10000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , строком на 360 днів з періодичністю сплати процентів кожні 20 днів. ТОВ «Лінеура Україна» виконало свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику обумовлену суму кредиту, тоді як відповідач порушив свої кредитні зобов`язання, здійснивши лише часткову оплату в сумі 1600,00 грн.
23 вересня 2024 між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу №23/09/2024, відповідно до якого до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором №4333326 від 27.01.2024 на загальну суму заборгованості 66000,17 грн, з яких: 9517,00 грн - борг за тілом кредиту, 51483,17 грн – борг за процентами, 5000,00 грн – борг за штрафними санкціями. На дату укладення даного договору факторингу строк дії кредитного договору між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 не закінчився, тому позивачем у період з 24.09.2024 року по 20.01.2025 року (119 днів) здійснено нарахування процентів за визначено у договорі стандартною процентною ставкою в сумі 28313,67 грн.
ТОВ «Українські фінансові операції» у відповідності до положень чинного законодавства не стягує з позичальника штрафні санкції в сумі 5000,00 грн і вважає, що розмір заборгованості за кредитним договором становить 89313,84 грн, з яких: борг за тілом кредиту – 9517,00 грн, борг за процентами, нарахованими первісним кредитором, – 51483,17 грн, борг за процентами, нарахованими новим кредитором за 119 календарних днів, – 28313,67 грн. Дану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 квітня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором №4333326 від 27.01.2024 року у сумі 41877,65 грн, яка складається з 9517,00 грн боргу за кредитом, 32360,65 грн боргу за відсотками, а також 21135,62 грн у рахунок відшкодування коштів, сплачених за судовий збір, та 4688,00 грн за правничу допомогу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Українські фінансові операції» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості з процентів за користування чужими коштами за кредитним договором задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість із процентів за користування чужими коштами за кредитним договором №4333326 від 27.01.2024 за період із 27.01.2024р. по 20.01.2025р. у загальній сумі 51915,24 грн; в іншій частині заочне рішення місцевого суду залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування правих висновків Верховного Суду. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, помилково зменшив суму заборгованості по відсотках шляхом здійснення самостійного перерахунку їх розміру виходячи з обмеження максимального розміру денної процентної ставки в 1%, визначеної ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», не врахувавши формулу, що наведена у ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а також не звернув уваги на приписи п. 2 розділу ІІ та п. 17 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», якими передбачено поетапне зниження процентної ставки та що ці норми застосовуються до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати.
Відповідач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про відкриття апеляційного провадження у справі, відзиву на апеляційну скаргу в установлений строк не подав, що за змістом положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожитковогомінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставіповно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
27 січня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» (товариство) і ОСОБА_1 (клієнт) за допомогою інформаційно-комунікаційної системи товариства укладено договір №4333326 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, підписаний позичальником електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора 39730, додатками до якого є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (графік платежів) та інформаційне повідомлення (а.с. 25-36).
За умовами даного кредитного договору товариство зобов`язується надати клієнту кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт повинен повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 10000,00 грн (п. 1.2). Строк кредитування – 360 днів, періодичність платежів – кожні 20 днів; детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в графіку платежів (п. 1.3).
Відповідно до п. 1.4.1 кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується в межах всього строку кредиту.
Знижена процентна ставка становить 0,01% в день, а денна процентна ставка дорівнює 2,362% (п. 1.4.2).
Згідно з п. 2.1 кредитного договору, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .
Відповідно до п. 6.4 кредитного договору, у випадку невиконання та /або неналежного виконання клієнтом зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом товариство має право нарахувати, а клієнт зобов`язаний на вимогу товариства сплатити товариству штраф: у розмірі 25% від суми невиконаного та/або неналежного виконання зобов`язання на кожен 7 день кожного факту такого невиконання та/або неналежного виконання.
У матеріалах справи також мається заява про прийняття пропозиції на укладення договору про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів (а.с. 24) та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 37-39), який містить аналогічні умови кредитування, підписані ОСОБА_1 27.01.2024 електронним підписом одноразовими ідентифікаторами (61349, 92291).
За інформацією АТ «Перший український міжнародний банк» від 08.02.2024, банком на ім`я ОСОБА_1 була випущена платіжна картка НОМЕР_3 до рахунку № НОМЕР_4 у гривні, на який 27.01.2024 зараховано кошти в сумі 10000,00 грн (а.с. 138), що також узгоджується зі змістом довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про здійснення зазначеної платіжної операції з перерахунку коштів (а.с. 22).
Згідно складеного ТОВ «Лінеура Україна» та наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №4333326 від 27.01.2024 станом на 23.09.2024 складає 66000,17 грн, з яких: 9517,00 грн – борг за кредитом, 51483,17 грн – борг за відсотками, 5000,00 грн – борг за штрафними санкціями. У даному розрахунку також зазначено про сплату позичальником коштів у загальній сум 1600,00 грн, які були віднесені кредитором на погашення: тіла кредиту – 483,00 грн, процентів за користування кредитом – 1117,00 грн (а.с. 40-44).
23 вересня 2024 року між ТОВ «Українські фінансові операції» (фактор) і ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) укладено договір факторингу №23/09/2024, відповідно до п. 1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною Договору (а.с. 80-84).
23 вересня 2024 року ТОВ «Українські фінансові операції» і ТОВ «Лінеура Україна» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 (додаток №2), відповідно до якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників у кількості 4493 осіб, загальна сума заборгованості складає 73665798,15 грн (а.с. 88 зворот).
У витягу з реєстру боржників до договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року (додаток №1), підписаному 23 вересня 2024 року між ТОВ «Українські фінансові операції» і ТОВ «Лінеура Україна», зазначено боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №4333326 на загальну суму 66000,17 грн, з яких: заборгованість по основному боргу – 9517,00 грн, заборгованість по відсотках – 51483,17 грн, заборгованість по пені, штрафах – 5000,00 грн (а.с. 15).
Згідно платіжної інструкції №42 від 25.09.2024 ТОВ «Українські фінансові операції» перерахувало ТОВ «Лінеура Україна» кошти в сумі 1601559,81 грн, як оплату за договором факторингу №23/09/24 від 23.09.2024р. (а.с. 91).
ТОВ «Українські фінансові операції» здійснило розрахунок заборгованості за кредитним договором №4333326 від 27.01.2024, у якому вказано, що за період з 24.09.2024 по 20.01.2025 за 119 календарних днів, заборгованість ОСОБА_1 за процентами за користування грошовими коштами (процентна ставка 2,5%) згідно кредитного договору становить 28313,67 грн (а.с.45-46).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захистуцивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільнийінтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором (договором позики) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентирічних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1). У договорах за участю фізичної особи – споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільногозаконодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формідосягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електроннийдоговір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електроннійформі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електроннийдоговір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такийдоговір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згіднозі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оскільки за змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, то воно у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі №186/1743/15-ц, де вказано, що у разі коли апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Відтак, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості за відсотками.
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції», суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт укладення між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 електронного кредитного договору у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», отримання позичальником за ним кредитних коштів, порушення відповідачем своїх кредитних зобов`язань та перехід на підставі договору факторингу до позивача права вимоги до відповідача за невиконаним ним кредитним договором. Суд констатував обгрунтованість пред`явленої позивачем до стягнення такої складової кредитної заборгованості як тіло кредиту, водночас зменшив суму нарахованих кредиторами відсотків за користування кредитом, пославшись на необхідність застосування до спірних кредитних правовідносин встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» обмеження максимальної процентної ставки в розмірі 1%.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що 27.01.2024р. між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 укладено електронний договір №4333326 про надання коштів у кредит, підписаний сторонами у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема відповідачем електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора (39730), що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить приписам ст. 6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України.
У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, договір є дійсним і відповідачем в установленому порядку недійсним не визнавався.
Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільнообраної ним фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування обставин отримання кредитних коштів, а саме відсутності перерахування на його банківський картковий рахунок кредитних коштів, а також спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, зокрема й шляхом надання інших своїх контрозрахунків.
Доказів своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами ОСОБА_1 матеріали справи не містять та відповідачем їх не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
Крім того, за матеріалами справи жодна із сторін фактично не ставить під сумнів і в апеляційному порядку не оскаржує заборгованості позичальника за тілом кредиту в сумі 9517,00 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, кошти в установлений строк не повернув.
На думку апелянта спірним є застосування судом першої інстанції встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» обмеженого розміру денної процентної ставки в 1% на весь строк дії кредитного договору.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом у п. 5 розділу І доповнено ч. 4 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Так, згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою:
ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де
ДПС - денна процентна ставка;
ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом;
ЗРК - загальний розмір кредиту;
t - строк кредитування у днях.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Пунктом 17 розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положень» Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5%; протягом наступних 120 днів 1,5%. 
Перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому, перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень закону.
У п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» установлено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
За матеріалами справи, договір №4333326 про надання коштів на умовах споживчого кредиту між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 укладено 27.01.2024р., тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим на нього не поширюється дія п. 17 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» щодо поетапного зменшення розміру процентної ставки за кредитом. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови кредитного договору про встановлення процентної ставки на рівні 2,5% в день суперечать вимогам зазначеного законодавства й здійснив свій розрахунок заборгованості за кредитним договором виходячи з передбаченої договором зниженої процентної ставки 0,01% за період з 27.01.2024 по 15.02.2024 та встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» обмеженого максимального розміру денної процентної ставки 1% за решту періоду строку дії договору. Цим розрахунком місцевий суд установив заборгованість відповідача по відсотках за користування кредитом у загальній сумі 32360,65 грн, з яких: 2,85 грн – нараховані первісним кредитором за 20 днів дії зниженої процентної ставки, 21032,57 грн – нараховані первісним кредитором за 221 день до відступлення права вимоги за договором факторингу, 11325,23 грн – нараховані позивачем за 119 днів після отримання права вимоги за договором факторингу.
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі №201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Тобто, установивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.
З огляду на викладене, правильність проведеного судом першої інстанції розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, у тому числі й нарахованих відсотків, у апеляційного суду не викликає сумнівів, оскільки такий розрахунок грунтується на матеріалах справи та вимогах чинного законодавства.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо не врахування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2022 у справі №156/268/21, постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.10.2020 у справі №911/19/19, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин. Прикметно, що в цих постановах касаційного суду навпаки наголошено на обов`язку суду при розгляді справи визначити розмір заборгованості виходячи як з умов договору та конкретних обставин, так і вимог закону, що й було зроблено судом першої інстанції.
Не є слушним акцентування скаржником уваги суду апеляційної інстанції на його ж висновки із розв`язання аналогічного спору, що викладені в постанові від 22.04.2026 у справі №751/3072/25, оскільки в наданій для порівняння справі кредитний договір між сторонами був укладений 06.12.2023, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX, яким доповнено ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо поетапного обмеження максимального розміру денної процентної ставки.
Отже, надавши оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції».
Доводи ж апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження, зазначених висновків місцевого суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційна скарга ТОВ «Українські фінансові операції» підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.04.2026 – без змін.
Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати між сторонами не розподіляються. 
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко