Справа № 420/33567/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України щодо невиплати ОСОБА_2 при звільненні заборгованості у вигляді грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017 та стягнути з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_3 вказану заборгованість у розмірі 78 024,97 грн.;
- зобов`язати Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з несвоєчасною виплатою при звільненні заборгованості у розмірі 78 024,97 грн., за період з 02.09.2025 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за 6 місяців, у розмірі 3049,70 грн. за кожен день затримки;
- зобов`язати Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою при звільненні заборгованості у розмірі 78 024,97 грн., з 02.09.2025 по день фактичного розрахунку, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при використанні частини щорічної основної відпустки за 2016 рік (у серпні 2016 року) розмір грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати мав вираховуватися виходячи з заробітної плати за червень (28 626 грн.) та за липень (29 149,11 грн.). У червні кількість робочих днів для державних службовців складала 20 днів, а у липні – 21 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата за червень – липень складає 1409,15 грн. (28 626 + 29 149,11) / 41)). При цьому, середньомісячне число робочих днів за вказаний період складає 20,5 (20 + 21) / 2)), що вказує на те, що розмір середньомісячної заробітної плати до відпустки у серпні 2016 року складав 28 887,58 грн. (1409,15 х 20,5). При використанні частини щорічної основної відпустки за 2017 рік (у вересні 2017 року) розмір грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати мав вираховуватися виходячи з заробітної плати за липень (47 789,68 грн.) та за серпень (50 485,20 грн.). У липні кількість робочих днів для державних службовців складала 21 день, а у серпні – 22 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата за липень – серпень складає 2285,46 грн. (47 789,68 + 50 485,20) / 2)). При цьому, середньомісячне число робочих днів за вказаний період складає 21,5 (21 + 22) / 2), що вказує на те, що розмір середньомісячної заробітної плати до відпустки у вересні 2017 року складав 49 137,39 грн. (2285,46 х 21,5). Таким чином, позивач вважає, що розмір виплати, що підлягав позивачу до сплати становить 78 024,97 грн. (28 887,58 + 49 137,39). З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати при звільненні заборгованості у вигляді грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017 та стягнення її розмірі 78 024,97 грн. Крім того, враховуючи, що відповідачем 01.09.2025 не здійснено виплату при звільненні усіх належних сум, та з цього часу пройшов один календарний місяць, відповідно, з метою мінімізації впливу інфляції на вказані виплати позивачем заявляється позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою вищевказаних сум з 01.09.2025 по день фактичного розрахунку, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
30.03.2026 року від позивача надійшла заява про збільшення/зменшення позовних вимог, в якій позивач просить прийняти заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог №№ 1, 2, 3, які викладені у позовній заяві від 01.10.2025 та прийняти їх у наступній остаточній редакції:
- визнати протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України (код ЄДРПОУ 39751280) щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) при звільненні заборгованості у вигляді грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017 та стягнути з Національного антикорупційного бюро України (код ЄДРПОУ 39751280) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вказану заборгованість у розмірі 71 986,97 грн;
- стягнути з Національного антикорупційного бюро України (код ЄДРПОУ 39751280) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2025 по 01.03.2026 включно, у розмірі 553 378,54 грн.;
- зобов`язати Національне антикорупційне бюро України (код ЄДРПОУ 39751280) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою при звільненні заборгованості у розмірі 71 986,97 грн., з 02.09.2025 по день фактичного розрахунку, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
В обґрунтування заяви позивач вказує, що при використанні частини щорічної основної відпустки за 2016 рік у серпні 2016 року розмір грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати мав вираховуватися виходячи з заробітної плати за червень, у розмірі 28 626 грн. (посадовий оклад 22040 грн. + доплата за ранг державного службовця 90 грн. + доплата за вислугу років 4408 грн. + доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці 2088 грн.) та за липень, у розмірі 26 229,09 грн. (посадовий оклад 20036,36 грн. + доплата за ранг державного службовця 181,82 грн. + доплата за вислугу років 4007,27 грн. + доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці 2003,64 грн.). У червні кількість робочих днів для державних службовців складала 20 днів, а у липні – 21 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата за червень – липень складає 1337,92 грн. (28 626 + 26 229,09) / 41)). При цьому, середньомісячне число робочих днів за вказаний період складає 20,5 (20 + 21) / 2)), що вказує на те, що розмір середньомісячної заробітної плати до відпустки у серпні 2016 року складав 27 427,36 грн. (1337,92 х 20,5). Позивач зазначає, що при поданні позовної заяви від 01.10.2025 помилково включено до складу розрахунку заробітної плати за липень 2016 року “оплату (перерахунок) за період перебування у відрядженні”, яка не підлягає врахуванню при обчисленні середньомісячної заробітної плати відповідно до положень абзацу другого пункту 4 Порядку № 100. При використанні частини щорічної основної відпустки за 2017 рік (у вересні 2017 року) розмір грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати мав вираховуватися виходячи з заробітної плати за липень, у розмірі 47 789,68 грн. (посадовий оклад 36 480 грн. + доплата за ранг державного службовця 300 грн. + доплата за вислугу років 7296 грн. + доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці 3648 грн. + індексація заробітної плати 65,68 грн.) та за серпень, у розмірі 41 329,62 грн. (посадовий оклад 31 505,45 грн. + доплата за ранг державного службовця 259,09 грн. + доплата за вислугу років 6301,09 грн. + доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці 3150,55 грн. + індексація заробітної плати 113,44 грн.). У липні кількість робочих днів для державних службовців складала 21 день, а у серпні – 22 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата за липень – серпень складає 2072,54 грн. (47 789,68 + 41 329,62) / 43)). При цьому, середньомісячне число робочих днів за вказаний період складає 21,5 (21 + 22) / 2), що вказує на те, що розмір середньомісячної заробітної плати до відпустки у вересні 2017 року складав 44 559,61 грн. (2072,54 х 21,5). При поданні позовної заяви від 01.10.2025 помилково включено до складу розрахунку заробітної плати за серпень 2017 року “оплату за період перебування у відпустці”, яка не підлягає врахуванню при обчисленні середньомісячної заробітної плати відповідно до положень абзацу другого пункту 4 Порядку № 100. З огляду на викладене, розмір виплати, що підлягав до сплати становить 71 986,97 грн. (27 427,36 + 44 559,61). Вказані розрахунки проведені на підставі інформації про місячний розмір нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати наданої відповідачем, яку додано до позовної заяви. Таким чином, 01.09.2025, при звільненні з Національного антикорупційного бюро України відповідач повинен був виплатити позивачу заборгованість у вигляді грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017, у розмірі 71 986,97 грн., що останнім не зроблено і станом на день подання цієї заяви та є предметом спору у даній справі. Також, позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, за що до нього мають бути застосовані санкції, які передбачені ст. 117 КЗпП України, з наступного дня після звільнення позивача і не проведення остаточного розрахунку, тобто з 02.09.2025. Граничний період для нарахування середнього заробітку становить шість місяців, тобто до 01.03.2026 включно, що складає 181 календарний день. Обрахунок середнього заробітку здійснено виходячи з розміру нарахованого грошового забезпечення (до виключення сум відрахування на податки) за серпень 2025 року, у розмірі 97 672,92 грн. (посадовий оклад 69 038 грн. + доплата за вислугу років 26 501,69 грн. + доплата за спеціальне звання особи начальницького складу 2000 грн. + індексація грошового забезпечення 133,23 грн.) та за липень 2025 року, у розмірі 91 882,63 грн. (посадовий оклад 69 038 грн. + доплата за вислугу років 20 711,40 грн. + доплата за спеціальне звання особи начальницького складу 2000 грн. + індексація грошового забезпечення 133,23 грн.). Таким чином, середній заробіток за 6 місяців складає 553 378,54 грн. (189 555, 55 грн. (97 672,92 грн. + 91 882,63 грн.) / 62 дні (31 день у серпні + 31 день у липні) х 181 день).
Ухвалою від 08.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
Ухвалою від 05.02.2026 року призначено розгляд справи № 420/33567/25 за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання.
Ухвалою від 19.02.2026 року клопотання ОСОБА_1 та Національного антикорупційного бюро України про призначення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів – задоволено. Вирішено розгляд справи №420/33567/25 здійснювати в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 01.04.2026 року, що занесена до протоколу засідання, прийнято до провадження заяву про збільшення розміру позовних вимог, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено засідання на 15.04.2026року 10год.00хв.
Ухвалою від 15.04.2026 року, що занесена до протоколу засідання, закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 15.05.2026року на 10 год 30хвилин.
У судовому засіданні 15.05.2026р. суд заслухав пояснення сторін та ухвалою, яка занесена до протоколу засідання, продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», питання грошового забезпечення осіб начальницького складу регулюються окремим порядком, а не Законом України «Про державну службу». Отже, вимога про нарахування такої допомоги після припинення статусу державного службовця є юридично неможливою, оскільки суб`єкт правовідносин змінився, а правова підстава для виплати відсутня. Положення статті 116 КЗпП України зобов`язують роботодавця виплатити працівнику усі належні йому суми, тобто ті, що нараховані і підтверджені документально. Оскільки грошова допомога за 2016– 2017 роки не була нарахована, не враховувалась у бухгалтерському обліку і не передбачалась кошторисом 2025 року, Національне бюро не мало законного обов`язку включати її до остаточного розрахунку при звільненні. Таким чином, твердження позивача про «неповний розрахунок при звільненні» є помилковим, оскільки до складу розрахунку входять лише ті виплати, що належать особі на день звільнення відповідно до чинного законодавства, а не гіпотетичні чи не нараховані суми минулих років. Зобов`язання, взяті без відповідних асигнувань або з перевищенням установлених повноважень, не вважаються бюджетними та не підлягають оплаті, оскільки це є порушенням вимог Бюджетного кодексу України. Отже, відсутні правові підстави вважати, що Національне антикорупційне бюро України допустило протиправну бездіяльність щодо ОСОБА_1 або порушило його права. Законодавство не передбачає можливості виплати грошової допомоги «заднім числом» за минулі роки, оскільки вона має одноразовий характер і пов`язана безпосередньо з фактом надання щорічної відпустки у конкретному робочому році. Також, вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною як з процесуальної, так і з матеріальноправової точки зору. Крім того, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постанова КМУ № 159 регулюють порядок компенсації регулярних, нарахованих, але несвоєчасно виплачених доходів. Матеріальна допомога при наданні щорічної відпустки є одноразовою виплатою, яка не підпадає під визначення доходів, наведених у статті 2 названого закону, а відтак не може бути об`єктом компенсації втрати частини доходу.
27.10.2025 року та 23.02.2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
18.03.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення.
За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:
Розпорядженням Національного антикорупційного бюро України від 18.03.2016 № 281-р «Про призначення Є. Панайотова» ОСОБА_1 призначено з 30.03.2016 року на посаду детектива Національного бюро Четвертого підрозділу (відділу) детективів Головного підрозділу детективів як такого, що пройшов за конкурсом з обов`язковим стажуванням строком до одного року з випробувальним терміном три місяці.
На підставі розпорядження Національного антикорупційного бюро України від 23.08.2016 № 1186-р ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 30.03.2016 по 29.03.2017 тривалістю 2 календарні дні (з 25 по 26 серпня 2016 року). 
Згідно з розпорядженням Національного антикорупційного бюро України від 15.09.2017 № 1711-р ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 30.03.2017 по 29.03.2018 тривалістю 9 календарних днів (з 16 по 24 вересня 2017 року).
Відповідно до наказу Національного антикорупційного бюро України від 04.01.2021 №23-н «Щодо ОСОБА_1 » ОСОБА_1 втратив статус державного службовця 31.12.2020 року та 01.01.2021 року розпочав службу на посадах начальницького складу та отримувати відповідне грошове забезпечення.
Наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 25.08.2025 № 1829-Н «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено зі служби у Національному бюро за п.п. «к» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, 28.04.2023.
26.08.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Національного антикорупційного бюро України з рапортом № 51/24067-02 щодо можливості виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2016– 2017 роки. 
Національне антикорупційне бюро України листом від 05.09.2025 № 01-294/26763 повідомило, що правові підстави щодо повторної виплати йому грошової допомоги у поточному році відсутні, оскільки у 2025 році йому було виплачено грошову допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення на підставі наказу Національного бюро від 28.07.2025 № 1599-н.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності НАБУ визначаються Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14 жовтня 2014 року № 1698-VII (далі - Закон № 1698-VII).
Відповідно до частини першої статті 1 вказаного Закону № 1698-VII, НАБУ є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.
Згідно з частинами 1, 6 статті 10 Закону № 1698-VII до працівників НАБУ належать особи начальницького складу, державні службовці та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро.
Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частин 1, 7 статті 22 Закону № 1698-VII держава забезпечує соціальний захист працівників Національного бюро відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Інші питання соціального захисту державних службовців та інших працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю і державну службу.
Згідно з частинами 1, 3 статті 23 Закону № 1698-VII умови грошового забезпечення осіб начальницького складу та оплата праці інших працівників Національного бюро повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Національного бюро висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників. Заробітна плата працівників Національного бюро складається з: 1) посадового окладу; 2) доплати за вислугу років; 3) доплати за науковий ступінь; 4) доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці; 5) доплати за спеціальне звання або ранг державного службовця.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
За змістом статті 6 Закону № 889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців. Встановлюються такі категорії посад державної служби, зокрема: категорія «Б» - посади, зокрема: керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників.
Статтею 57 Закону № 889-VIII встановлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
З аналізу зазначених норм права слідує, що питання проходження державної служби в Національному бюро, а також питання умов грошового забезпечення таких працівників регулюється Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» та Законом України «Про державну службу».
Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач в період з 30.03.2016 року по 31.12.2020 року обіймав посаду у Національному антикорупційному бюро України, що відносилась до посад державної служби категорії «Б».
На підставі розпоряджень Національного бюро від 23.08.2016 № 1186-р, від 15.09.2017 № 1711-р ОСОБА_1 було надано частини щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки. 
Однак, НАБУ не нараховувалась та не виплачувалась грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати під час перебування позивача у відпустці, що не спростовується відповідачем. 
Разом з тим, з огляду на положення статті 57 Закону України «Про державну службу», суд зазначає, що державним службовцям гарантовано виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати одночасно з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки. Таке право декларовано державою, та держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.
При цьому суд зазначає, що до даних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ, оскільки зазначений Закон набув чинності в період роботи позивача, був чинним на момент оформлення ним щорічної відпустки, тому в частині оплати грошової допомоги, яка надається до відпустки, відповідач мав виходити саме з положень Закону №889-VІІІ, а не Закону №3723-ХІІ, який був чинним до 01.05.2016 року.
Закон України «Про державну службу» не висуває будь-яких додаткових умов отримання грошової допомоги, як-то: звернення з відповідною заявою, або оформлення такого волевиявлення в іншій формі та не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки. Отже, державний службовець має право на виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №826/19002/16 (провадження №К/9901/22460/18), від 05 травня 2022 року по справі № 826/19002/16 (провадження № К/9901/21134/21).
Посилання представника відповідача на те, що така виплата не була передбачена у кошторисі НАБУ, у зв`язку з чим і не була виплачена позивачу, до уваги не приймається, оскільки вказані обставини не нівелюють надане статтею 57 Закону України «Про державну службу» право позивача на таку виплату, а також не виключають обов`язок НАБУ здійснити таку виплату позивачу при наданні основної щорічної оплачуваної відпустки.
Відтак, з вищевикладеного слідує, що НАБУ допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою.
При цьому, суд зауважує, що відповідачем не наведено жодних заперечень щодо суми заборгованості у розмірі 71986,97 грн. у вигляді грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні позивачу частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017, із наданням відповідного контр-розрахунку.
Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 71986,97 грн., проте, стягненню підлягають нараховані, але не виплачені суми.
Відтак, оскільки Національним антикорупційним бюро України не здійснювалось нарахування позивачу грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Національного антикорупційного бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, за періоди з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017, в розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 71986,97 грн..
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів, суд зазначає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до статті 2 КАС України судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси, а не ті, порушення яких є лише потенційно можливим у майбутньому.
До здійснення фактичної виплати заборгованості обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки та компенсації ще не виник, а отже й порушення права позивача не настало. За таких обставин вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації є передчасними та не можуть бути задоволені за відсутності встановленого порушення відповідачем відповідного обов`язку. В даному випадку відсутня дата проведення остаточного розрахунку з позивачем, тому суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому. 
При цьому, аналогічні висновки щодо передчасності вимог про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2026 року у справі № 420/30633/24, які суд враховує при вирішенні даної справи на підставі ч.5 ст.242 КАС України.
Щодо доводів відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, то суд зазначає наступне.
Стаття 233 Кодексу законів про працю України врегульовує питання строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Слід зауважити, що позивач звільнений зі служби наказом Директора Національного бюро від 25.08.2025 № 1829-Н, відповідно строк звернення до суду становить 3 місяці.
Крім того, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 у справі №1-7/2024(337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат).
Так, рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 у справі №1-7/2024(337/24) частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Тобто, станом на дату розгляду справи, приписи ч.1 статті 233 Кодексу законів про працю України не встановлюють строку, зокрема тримісячного, для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частиною 1 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з п. 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v.» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національного антикорупційного бюро України (вул. Дениса Монастирського, 3, м. Київ, 03035, код ЄДРПОУ 39751280) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні заборгованості у вигляді грошових допомог у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічних основних відпусток з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017.
Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, за періоди з 25.08.2016 по 26.08.2016 та з 16.09.2017 по 24.09.2017, в розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 71986,97 грн..
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.