УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року
м. Київ
справа № 950/3334/25
провадження № 51-2405ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 06 лютого 2026 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вироком Лебединського районного суду Сумської області від 06 лютого 2026 року ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання: за ч. 1 ст. 162 КК у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн; за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 382 КК у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено  ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано покарання, невідбуте за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 09 травня 2025 року та призначено  ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 23 квітня 2026 рокувказаний вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_5 умисно не виконав постанову Лебединського районного суду Сумської області від 15 липня 2025 року, якою його було позбавлено права керування транспортними засобами (ч. 1 ст. 382 КК); 17 вересня 2025 року вкрав велосипед вартістю 3749 грн (ч. 4 ст. 185 КК); також 27 жовтня 2025 року ОСОБА_5 незаконно проник до житлового будинку колишньої дружини ОСОБА_6 та взяв належне їй майно (ч. 1 ст. 162 КК).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить змінити оскаржувані судові рішення, призначити ОСОБА_5 мінімальне покарання за санкціями ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК, застосувати положення ст. 75 КК та звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням.
На обґрунтування касаційних вимог захисник зазначає, що під час призначення покарання ОСОБА_5 судами попередніх інстанцій не було застосовано положень ст. 69 КК при наявності кількох обставин, які пом`якшують його покарання, та інформації, яка позитивно його характеризує. Стверджує, що судами не надано належної оцінки позиції потерпілих та висновку органу пробації. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Посилання захисника на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні до засудженого положень ст. 69, ст. 75 КК, є безпідставними з огляду на таке.
Вирішення питань, пов`язаних із призначенням покарання та звільненням від його відбування з випробуванням, належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен визначити вид і розмір покарання, встановити наявність або відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 суд врахував ступінь тяжкості та обставини вчинених ним кримінальних правопорушень (серед яких тяжкий злочин), визнання вини, інформацію про особу засудженого, який, маючи непогашену судимість за тяжкий злочин, під час іспитового строку вчинив нові кримінальні правопорушення, його стан здоров`я, матеріальний і сімейний стан та позитивну характеристику з місця проживання.
Обставинами, що пом`якшують покарання, визнано щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину.
Обставинами, що обтяжують покарання, визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та колишнього подружжя.
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК.
При цьому остаточне покарання (5 років 1 місяць) засудженому було призначено у найбільш сприятливий спосіб, передбачений ч. 1 ст. 70 , ч. 1 ст. 71 КК шляхом поглинення менш суворого покарання (за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 382 КК) більш суворим (за ч. 4 ст. 185 КК) та часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 09 травня 2025 року у виді 1 місяця позбавлення волі.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час перегляду вироку апеляційний суд, перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника та навів переконливі мотиви, у зв`язку з якими визнав їх неприйнятними.
Апеляційний суд, з урахуванням практики Верховного Суду, у своєму рішенні правильно наголосив, що з положень ст. 75 КК, а також зі змісту ч. 3 ст. 78 КК вбачається, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового кримінального правопорушення, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У такому випадку повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов підставного висновку про необхідність реального відбування покарання засудженим.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що обраний  ОСОБА_5 розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом.
Аргументи захисника про те, що судами не було застосовано положень ст. 69 КК під час призначення засудженому покарання Суд вважає невмотивованими. Призначення покарання, нижчого від найнижчої межі чи іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, може мати місце в разі встановлення судами наявності кількох пом`якшуючих обставин, які водночас істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.
У цьому кримінальному провадженні хоча і було встановлено наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, однак вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
На переконання колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд також обґрунтовано визнав недоцільним застосування до засудженого положень ст. 75 КК, оскільки його виправлення, враховуючи вчинення трьох нових кримінальних правопорушень під час іспитового строку, можливе лише за умови ізоляції від суспільства.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною, вмотивованою та обґрунтованою.
Відомостей, які б слугували підставою для зміни оскаржуваних судових рішень, як про це вказує захисник у поданій касаційній скарзі, Судом не встановлено.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 06 лютого 2026 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3