Справа № 296/14507/25
2/296/980/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

04 червня 2026 року м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі: 
головуючого судді Рожкової О.С., 
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди, 

У С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ
1.1. 17.12.2025 Хоменко С.О. в інтересах ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» (далі також відповідач), у якому з урахуванням уточненої позовної заяви та заяви про зменшення позовних вимог від 14.04.2026 просив:
- стягнути з ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 560 540,40 грн.;
- стягнути з ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 150 000 грн.;
- стягнути з ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 грн.
1.2. В обґрунтування позову зазначив, що 10.10.2008 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором до Чуднівської філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на посаду вантажника сировинного відділу зерносушильного комплексу. 
1.3. В подальшому, позивача було переведено: 04.11.2008 на штатну посаду вантажника зерноскладу сировинного відділу; 15.05.2012 на посаду варника VI розряду спиртового цеху; 27.05.2013 на посаду інженера технолога (змінним) тимчасовим на період відсутності основного працівника; 06.09.2016 на посаду інженера технолога (змінного) ІІ категорії спиртового цеху.
1.4. Під час роботи в Чуднівській філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» роботодавець постійно затримував виплату заробітної плати працівникам. Виплата заробітної плати відбувалась нерегулярно та не в повному обсязі.
1.5. 25.09.2024 ОСОБА_1 був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з роботи позивачеві не була виплачена заробітна плата в сумі 156 753,05 грн. В подальшому заборгованість була частково погашена та станом на 14.04.2025 становить 96 753,05 грн. Після повторного направлення відповідачу ухвали про витребування доказів, відповідачем було сплачено на рахунок позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 96 753,05 грн.
1.6. Відповідно до довідки №ЧС300000010 від 10.10.2025 дохід позивача за серпень 2024 року становить 12 797,90 грн., за вересень 2024 року складає 44 400,17 грн., відтак середньомісячний заробіток становить 1429,95 грн. Відповідно період затримки розрахунку при звільненні становить 392 дні з 25.09.2024 по 27.03.2025. Таким чином станом на 27.03.2026 виплата за затримку розрахунку при звільненні становить 560 540,40 грн. 
1.7. Моральна шкода, завдана ОСОБА_1 полягає в тому, що внаслідок систематичних порушень з боку роботодавця він тривалий час перебував у стані нервового напруження та невизначеності. Постійні затримки та неповні виплати заробітної плати фактично «вибили його з колії», адже позивач був позбавлений можливості своєчасно забезпечувати свої життєві потреби та потреби сім`ї. Невиплата належних коштів при звільненні спричинила додаткові душевні переживання, відчуття несправедливості та приниження. Позивач змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав, що супроводжувалося моральними втратами, погіршенням емоційного стану та відчуттям безпорадності перед неправомірними діями роботодавця. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН
2.1. 23.12.2025 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам процесуального закону, надано строк для усунення недоліків заяви.
2.2. 12.02.2026 від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено уточнену позовну заяву.
2.3. 13.02.2026 ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі №296/14507/25, яку вирішено розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Крім того, витребувано у ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод»:
- довідку відносно ОСОБА_1 із зазначенням кількості відпрацьованих днів у двох місяцях, які передували місяцю звільнення останнього у Чуднівській філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод»;
- довідку про суму боргу по заробітній платі на момент звільнення ОСОБА_1 ;
- довідку про суму боргу по заробітній платі на момент подачі позову до суду ОСОБА_1 , а саме на 15.12.2025.
2.4. 14.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – Хоменка С.О. надійшла заява про зменшення позовних вимог.
2.5. 16.04.2026 ухвалою судді витребувано у ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» довідку відносно ОСОБА_1 із зазначенням кількості відпрацьованих днів у двох місяцях, які передували місяцю звільнення останнього у Чуднівській філії державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод».
2.6. 07.05.2026 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 26.05.2026 о 11 год 30 хв.
2.7. 26.05.2026 в судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов. Протокольною ухвалою постановлено перейти до стадії ухвалення судового рішення та повний текст рішення оголосити 04.06.2026 о 16 год 00 хв.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ
3.1. 10.10.2008 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором до Чуднівської філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на посаду вантажника сировинного відділу зерносушильного комплексу. 
3.2. В подальшому, позивача було переведено: 04.11.2008 на штатну посаду вантажника зерноскладу сировинного відділу; 15.05.2012 на посаду варника VI розряду спиртового цеху; 27.05.2013 на посаду інженера технолога (змінним) тимчасовим на період відсутності основного працівника; 06.09.2016 на посаду інженера технолога (змінного) ІІ категорії спиртового цеху. 
3.3. 25.09.2024 ОСОБА_1 був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наведене вище підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.10.2008 (а.с.14-15).
3.4. з 10.10.2008 по 24.09.2024 ОСОБА_1 працював в Чуднівській філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на посаді інженер-технолог. Дохід за період з 01.04.2024 по 25.09.2024 склав 104 731,53 грн., зокрема: за квітень 2024 року – 9 989,39 грн.; за травень 2024 року – 12 086,32 грн.; за червень 2024 року – 13 371,43 грн.; за липень 2024 року – 12 086,32 грн.; за серпень 2024 року – 12 797,90 грн.; за вересень 2024 року – 44 400,17 грн, що підтверджується довідкою ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» від 17.10.2025 (а.с.18).
3.5. Згідно розрахункового листка за вересень 2024 року ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» борг підприємства перед ОСОБА_1 на кінець місяця становить 156 753,05 грн (а.с.20).
3.6. Зі змісту повідомлення за результатами розгляду справи в адміністративному провадженні слідує, що ОСОБА_1 станом на 14.04.2025 частково була здійснена виплата заборгованості по заробітній платі. Заборгованість станом на 14.04.2025 складає 96 753,05 грн (а.с.21-23).
3.7. Відповідно до виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 27.03.2026 по 28.03.2026 ОСОБА_1 виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 96 753,05 грн (а.с.82).
3.8. Відповідно до платіжних інструкцій №2006692719705 від 21.08.2025 та №3710011 від 03.04.2026 ОСОБА_1 за надання адвокатських послуг сплачено Хоменко С.О. 8000 грн та 19 350 грн відповідно (а.с.80, 81).

IV. НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ
4.1. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
4.2. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
4.3. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
4.4. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
4.5. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
4.6. Визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в не проведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2024 року у справі №757/2043/24-ц).
4.7. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, провадження №14-47цс21).
4.8. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
4.9. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
4.10. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
4.11. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
4.12. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
4.13. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року в справі №607/1429/17 (провадження №61-12977св20) вказано, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, в який здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, тому обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності та при визначенні її розміру враховуються вимоги розумності і справедливості.
4.14. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
4.15. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
4.16. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
4.17. У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, переваги більш вагомих доказів. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

V. ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ
5.1. У даній справі предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.
5.2. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
5.3. Встановлено, що 25.09.2024 ОСОБА_1 був звільнений з посади інженера технолога (змінного) ІІ категорії спиртового цеху Чуднівської філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України.
5.4. Згідно розрахункового листка за вересень 2024 року ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» борг підприємства на кінець місяця становив 156 753,05 грн.
5.5. Суд враховує, що ОСОБА_1 станом на 14.04.2025 частково була здійснена виплата заборгованості по заробітній платі. Заборгованість станом на 14.04.2025 складала 96 753,05 грн., а відповідно до виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 27.03.2026 по 28.03.2026 ОСОБА_1 виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 96 753,05 грн.
5.6. Таким чином, встановлено, що відповідач, як роботодавець, своєчасно не здійснив із працівником розрахунок при звільненні у строки, визначені статтею 116 ЦПК України, не виплатив заробітну плату, а тому доходить висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
5.7. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного.
5.8. Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
5.9. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
5.10. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).
5.11. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) зроблено наступний висновок: обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
5.12. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
5.13. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем заявлено за 392 дні в сумі 560 540,40 грн.
5.14. Проте, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд доходить висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 50 000 грн.
Щодо стягнення моральної шкоди.
5.15. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
5.16. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови №4).
5.17. Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
5.18. Суд вважає беззаперечним, що внаслідок тривалої затримки у виплаті належної позивачу заробітної плати, необхідності відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, безумовно порушило життєві плани позивача та призвело до додаткових зусиль з боку позивача на організацію його життя, отже позивач зазнав моральних страждань.
5.19. Проте суд не погоджується з вимогами позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., який позивач просить стягнути з відповідача, оскільки визначений позивачем розмір моральної шкоди у даному випадку з урахуванням предмету спору та розміру позовних вимог, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням.
5.20. Суд враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат позивача, які заслуговують на відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі, а тому вважає за необхідне, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн.
5.21. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 грн без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, а також у рахунок відшкодування моральної шкоди – 5 000 грн., а в решті позовних вимог слід відмовити.

VI. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ
6.1. За правилами частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із частковим задоволенням позову (11%), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім витрати зі сплати судового збору у розмірі 521,78 грн за подання позовної заяви до суду.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
6.2. Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
6.3. Згідно із статтею 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: - у разі задоволення позову - на відповідача; - у разі відмови в позові - на позивача; - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
6.4. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
6.5. Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
6.6. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
6.7. На підтвердження надання правової допомоги, позивачем надано: копію ордеру на надання правничої допомоги від 17.12.2025 (а.с.31), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25.11.2010 (а.с.32), копію договору про надання правничої допомоги від 13.08.2025 (а.с.33-34), платіжну інструкцію від 21.08.2025 (а.с.80), платіжну інструкцію від 03.04.2026 /(а.с.81).
6.8. Відповідно до п.4.1 договору, вартість послуг та порядок оплати таких послуг визначається у додатках до договору «Протокол погодження гонорару», який є невід`ємною частиною договору.
6.9. Разом з тим, матеріали справи не містять вказаного вище додатку до договору про надання правничої допомоги від 13.08.2025.
6.10. Натомість, відповідно до платіжних інструкцій №2006692719705 від 21.08.2025 та №3710011 від 03.04.2026 ОСОБА_1 за надання адвокатських послуг сплачено Хоменко С.О. 8 000 грн та 19 350 грн., а всього 27 350 грн.
6.11. Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
6.12. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
6.13. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
6.14. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
6.15. Крім того, суд звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
6.16. Оскільки на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано відповідні письмові докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням часткового задоволення позовних вимог в сумі 10 000 грн.
Керуючись статтями 76-80, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, Корольовський районний суд міста Житомира,

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 , задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) гривень, витрати зі сплати судового збору в розмірі 521 (п`ятсот двадцять одна) гривня 78 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

3. В задоволенні решти позовних вимог, відмовити. 

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:
ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 
зареєстроване місце проживання за адресою:

АДРЕСА_1 ,
РНОКПП: НОМЕР_2 . 

Відповідач:
Державне підприємство «Житомирський лікеро-горілчаний завод»,
місцезнаходження за адресою:
10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 38,
код ЄДРПОУ 00375504.

Повне судове рішення складено 04.06.2026.

Головуючий суддя Олена РОЖКОВА