Справа №:755/5426/25
Провадження №: 2/755/349/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"03" червня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: 
головуючого судді - Катющенко В.П.
при секретарі - Мовчан А.С.
за участю: представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідачів ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Літвінчук Ігор Анатолійович про визнання недійсним договору дарування, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивачка, ОСОБА_3 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд:
1) визнати недійсним договір дарування нерухомого майна укладений 31.05.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , серія та номер: 7500, ( АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком Ігорем Анатолійовичем.
2) стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати на користь ОСОБА_3 .
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/1885/22 від 05.10.2023 з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто на утримання дітей - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти в розмірі 8 000 грн. по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022. Вказане рішення суду змінено постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2024, якою визначено період стягнення аліментів - до досягнення дітьми повноліття. У подальшому Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчі листи у справі 754/1885/22 від 06.10.23 та 28.03.2024.
10.10.2023 ОСОБА_3 звернулася із заявою про відкриття виконавчого провадження до Дніпровського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ), де позивачка просила розпочати примусове виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.23 у справі № 754/1885/22, накласти арешт на кошти, рухоме і нерухоме майно боржника ОСОБА_4 . У подальшому, 10.05.2024 позивачка повторно звернулася до Дніпровського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) з аналогічними вимогами. Постановою від 24.05.2024 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_7 та зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та передати боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Цього ж дня постановою відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 та зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та передати боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. При цьому, станом на час постановлення судового рішення, на час звернення із відповідними заявами про відкриття виконавчого провадження, та на час відкриття виконавчих проваджень у власності ОСОБА_4 перебувало нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 . 
В лютому 2025 році позивачці стало відомо про те, що з метою ухилення від виконання аліментних зобов`язань ОСОБА_4 відчужив нерухоме майно, що йому належало на праві приватної власності, а саме квартиру АДРЕСА_2 , на яке могло бути звернуто стягнення у виконавчому провадженні № НОМЕР_6 та виконавчому провадженні № НОМЕР_7. Зокрема, нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 , що набула права власності на підставі договору дарування від 31.05.24. Внаслідок укладення вказаного договору право власності на нерухоме майно перейшло до ОСОБА_5 ,, яка є матір`ю ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_4 продовжує проживати в квартирі, що є предметом договору дарування. Вказаний правочин мав наслідком зменшення майнового стану боржника та ухилення від виконання аліментних зобов`язань ОСОБА_4 .
Станом на 19.02.2025 сума заборгованості по сплаті аліментів боржника становить 206 000,12 грн. Крім визначеної суми заборгованості по сплаті аліментів з ОСОБА_4 підлягає стягненню неустойка (пеня) за заборгованість по сплаті аліментів. Відповідно до здійснених розрахунків, сума пені за заборгованість по сплаті аліментів на утримання обох дітей дорівнює 206 000,12 грн., а загальна сума заборгованості - 412 002,4 грн.
Позивачка звертає увагу на те, що згідно постанов про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_7 та № НОМЕР_7 від 24.05.2024 ОСОБА_4 був зобов`язаний протягом 5 робочих днів подати декларацію про майно. 31.05.2024 ОСОБА_4 уклав договір дарування з ОСОБА_5 щодо квартири за адресою АДРЕСА_1 - тобто на п`ятий робочий день періоду, протягом якого ОСОБА_4 мав подати декларацію про майно. З огляду на вказане, відчуження (дарування) ОСОБА_4 своїй матері ОСОБА_5 квартири, яка підлягала б стягненню для утримання його двох неповнолітніх дітей, свідчить про умисне перешкоджання реалізації сплати заборгованих аліментів. Вказане додатково свідчить про умисні дії відповідачів спрямовані на зменшення майнового стану ОСОБА_4 та уникнення звернення стягнення на майно, що було відчужено на підставі договору дарування.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2025 головуючим суддею Савлук Т.В. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи № 755/5426/25.
У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2025, вказана справа була передана у провадження судді Катющенко В.П., та фактично отримана 11.04.2025.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.07.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи, встановлено відповідні строки та витребувано докази.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2025 заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково та вжито заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2373547080000.
28.08.2025 від представника відповідачів ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник зазначила, ОСОБА_4 не заперечує факт укладання договору дарування квартири АДРЕСА_2 між ним та його матір`ю ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_4 не визнає, що договір має ознаки фраундаторного і укладався з метою ухилення від виконання зобов`язань по сплаті аліментів. 
Додатково зазначила, що 05.10.2023 Деснянський районний суд міста Києва ухвалив рішення в цивільній справі за позовом (був поданий до суду 08.02.2022) ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Оскільки ОСОБА_4 04.03.2022 був мобілізований до ЗСУ, то провадження у справі було зупинено на час перебування відповідача на службі. При цьому, до ухвалення судом рішення, яким визначена сума аліментів до стягнення, ОСОБА_4 самостійно перераховував на картковий рахунок позивачки суми аліментів, у розмірі не меншому від гарантованого державою та додатково забезпечував дітей одягом, шкільним приладдям тощо. Рішенням у справі про стягнення аліментів визначається дата, з якої необхідно з боржника стягувати аліменти. Виходячи з того, що позов був поданий 08.02.2022, а судове рішення про стягнення аліментів ухвалено тільки 05.10.2023 та набрало законної сили 26.01.2024 після його перегляду в апеляційній інстанції, то саме з цієї дати визначено обов`язок ОСОБА_4 сплачувати аліменти у сумі 8 000 грн. з 08.02.2022 на користь ОСОБА_3 . З огляду на тривалий час провадження у суді першої інстанції та апеляційної інстанцій, автоматично утворилася заборгованість з аліментів, оскільки було визначено про розмір їх стягнення з 08.02.2022.
Щодо розрахунків заборгованості, то 16.10.2024 державний виконавець виготовила довідку-розрахунок № НОМЕР_7 за виконавчим листом № 754/1885/22 на утримання ОСОБА_6 та довідку-розрахунок № НОМЕР_6 за виконавчим листом № 754/1885/22 на утримання ОСОБА_6 . Ці довідки-розрахунки є ідентичними за змістом щодо відомостей про розмір заборгованості. З цих довідок-розрахунків вбачалося, що станом на 30.04.2024 (до відкриття 24.05.2024 виконавчого провадження) заборгованість з аліментів на утримання ОСОБА_7 визначена державним виконавцем у загальному розмірі 95 000,06 грн.; заборгованість з аліментів на утримання ОСОБА_8 визначена у такому самому розмірі, при цьому надані боржником банківські виписки та копії квитанцій про перерахування коштів на рахунок ОСОБА_3 державним виконавцем не були враховані. За підрахунком боржника, з урахуванням коштів, які боржник перераховував на користь ОСОБА_3 самостійно, заборгованість складала лише по 43 000 грн на кожну дитину, а не по 95 000,06 грн, як визначив державний виконавець. 29.05.2024 ОСОБА_4 подав до державного виконавця клопотання про врахування добровільно сплачених платежів з аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Вказані клопотання були залишені державним виконавцем без задоволення. ОСОБА_4 оскаржив бездіяльність державного виконавця до Деснянського районного суду міста Києва та 18.03.2025 скарга була задоволена судом. Суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Федоренко О.В. щодо неврахування у розрахунки заборгованості ОСОБА_4 зі сплати аліментів самостійно перерахованих ним платежів на користь на утримання дітей та зобов`язав державного виконавця включити до розрахунків заборгованості суми платежів. 
Крім того, вказала, що виконавчі провадження були відкриті 24.05.2024, проте, станом на кінець червня 2024 року у виконавчому провадженні продовжував бути не визначений порядок примусового стягнення періодичних платежів. Відповідач продовжував самостійно переказувати кошти на картковий рахунок стягувачки аж до поки 16.10.2024 державний виконавець не наклала арешт на рахунки боржника. Відтоді боржник втратив можливість самостійно перераховувати кошти, а у виконавчому провадженні, як вже зазначалося, не був визначений порядок стягнення. Відтак, починаючи з листопада 2024 року, відповідач втратив можливість самостійно переказувати кошти з причини , яка від нього не залежала, а саме через арешт коштів на поточному рахунку, відкритому у рамках зарплатного проекту. Інших джерел доходу, ніж заробітна плата, у відповідача не було. Відповідач звертався до державного виконавця із заявою у якій просив виготовити нові розрахунки заборгованості з огляду на судові рішення про задоволення його скарги на бездіяльність державного виконавця щодо не включення у розрахунок заборгованості самостійно сплачених платежів. Крім цього, відповідач 10.04.2025 звертався до державного виконавця із клопотанням, у якому просив винести постанови про відрахування коштів із його заробітної плати, посилався на те, що він має постійне місце роботи і стабільний дохід за рахунок якого можливо виконувати стягнення періодичних платежів, оскільки з 16.10.2024 він вже не має можливості самостійно сплачувати платежі через накладений арешт на його рахунки. Тобто, ініціатива з виконання виконавчих листів виходила саме від боржника. Державний виконавець за клопотанням боржника 27.04.2025 винесла постанову та передала виконавчі документи на виконання до ТОВ «Ковальська Проект» за місцем роботи боржника про звернення стягнення на доходи, у розмірі 50% щомісяця до погашення загальної суми заборгованості. Після погашення заборгованості зобов`язувала здійснювати відрахування із суми доходів боржника у відповідності до вимог виконавчого документа. Боржник також порушував питання перед державним виконавцем про звернення стягнення на суму коштів, які перебувають на його зарплатному рахунку, які накопичилися після 16.10.2024 після накладення арешту на рахунок і яких достатньо для разового погашення всієї заборгованості. Наразі це питання перебуває на стадії виконання. 21.08.2025 державним виконавцем надіслано до банку боржника платіжні доручення на списання по 50 000 грн. по кожному із виконавчих проваджень. 22.08.2025 банком платежі проведені, а кошти перераховані на рахунок відділу державної виконавчої служби. Разом з тим, на дату подання відзиву державним виконавцем ще не виготовлена оновлена довідка-розрахунок з урахуванням платежів, які суд зобов`язав державного виконавця врахувати у розрахунок заборгованості та додатково сплачених ОСОБА_4 сум. 
Таким чином, заборгованість з аліментів у ОСОБА_4 є значно меншої від тої суми, про яку зазначає у позовній заяві позивачка. Крім того, позивачка діє не добросовісно і не подає до суду інформацію щодо судового рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2025 (ухвалу), постановлену за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця щодо не врахування платежів самостійно перерахованих на ім`я позивачки у рахунок сплати аліментів. Позивачка також подала позов до Деснянського районного суду міста Києва про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, рішення у справі судом ще не ухвалено. 
Відтак, сума боргу станом на дату відкриття виконавчого провадження є значно меншою ніж про це зазначає позивачка у позовній заяві, у відповідача було і наразі є достатньо коштів (майна) для погашення заборгованості, яка виникла не з його вини. Питання механізму погашення боргу перебуває у зоні відповідальності саме державного виконавця, від волі боржника наразі воно не залежить, оскільки останній позбавлений можливості розпоряджатися коштами та іншим майном через накладений у межах процедури виконавчого провадження арешт. З наведеного вбачається, що боржник не ухилявся від виконання судового рішення про стягнення аліментів, навпаки, ініціатива щодо вжиття відповідних заходів державним виконавцем по виконанню судового рішення виходила саме від боржника , він мав реальну можливість як погасити заборгованість так і сплачувати періодичні платежі. 
Сума заборгованості була не значною, і у боржника не було підстав вчиняти договір дарування саме з метою уникнути стягнення на нерухоме майно. Відчуження квартири відповідачем не позбавляє стягувачку можливості отримувати аліменти, оскільки джерелом сплати аліментів є дохід боржника, а не майно і при цьому стягувачка має реальне джерело отримання аліментів, оскільки боржник працевлаштований. Крім того, у боржника окрім нерухомого майна на той час було наявне і інше майно, а саме легковий автомобіль CITROEN ZX VF7N2D70002D72005, д.н.з. НОМЕР_1 . 
Зазначає, що договір дарування квартири був укладений не з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення аліментів, а з сімейних мотивів, враховуючи ризики для життя і здоров`я у воєнний час. Позивачка, звертаючись із позовом про визнання договору дарування нерухомого майна не дійсним, має за мету повернення майна боржнику з можливістю звернути на нього стягнення. Проте, як зазначалося вище, боржник має достатній обсяг майна(коштів) для погашення боргу, який виник не з його вини, а через недобросовісну поведінку як самої стягувачки, яка заперечувала отримання аліментів від боржника за домовленістю, що призвело до судового спору, а також бездіяльності з боку державного виконавця, яка протиправно не враховувала спірні платежі, своєчасно не вживала заходи щодо порядку виконання виконавчих листів. А звернення стягнення на нерухоме майно є крайнім заходом, і за фактичних обставин справи, з урахуванням вимог законодавства щодо виконавчого провадження, не може бути застосованим. 
Крім того, під час укладення спірного договору дарування квартири 31.05.2024 сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, і цей договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Отже, права стягувачки на отримання аліментів внаслідок укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 договору дарування квартири, жодним чином не порушуються. 
03.09.2025 від представника позивачки ОСОБА_10 до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
Цього ж дня, від представника відповідачів ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи письмового доказу.
29.09.2025 від представника відповідачів ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
06.10.2025 з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до суду надійшов лист в частині витребуваних судом доказів.
07.10.2025 від представника позивачки ОСОБА_10 до суду надійшло клопотання про витребування доказів та письмові пояснення з письмовими доказами на його обґрунтування. Так, позивачка, у письмових поясненнях підтримала свої позовні вимоги та просила визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 31.05.2024 укладений між відповідачами. Додатково зазначила, що упродовж усього розгляду справи № 754/1885/22 ОСОБА_4 послідовно стверджував про відсутність постійного місця роботи, у зв`язку з чим, не погоджувався на суму стягуваних аліментів. Однак, наразі він вже заявляє протилежне - про наявність постійного місця роботи з 09.10.2023 та надає відповідну довідку ТОВ «КОВАЛЬСЬКА ПРОЕКТ» від 07.04.2025 № 4. Такі суперечливі твердження ставлять під обгрунтований сумнів достовірність наданих відомостей щодо постійного місця роботи ОСОБА_4 . Хоча ОСОБА_4 і стверджує, що був працевлаштований з 09.10.2023 (судове рішення про стягнення аліментів на користь дітей ухвалено 05.10.2023), останній упродовж 2023-2025 років не здійснював регулярних платежів спрямованих на погашення аліментів. У 2024 році ОСОБА_4 (тобто вже будучи працевлаштованим за твердженням Відповідача-1) сплачував аліменти лише у другій половині року та сплатив лише по 28 тис. грн на кожну дитину, у той час як за рішенням суду про стягнення аліментів, мінімальна сума аліментів на кожну дитину за рік повинна становити 48 тис. грн. У 2025 році (станом на 08.08.2025) загальна сума сплачених ОСОБА_4 аліментів на двох дітей за рік становила 20 176 грн. Лише після ознайомлення сторони відповідача з матеріалами цієї справи у серпні 2025 року, ОСОБА_4 різко пришвидшив сплату заборгованості по аліментах та заплатив у кінці серпня 130 тис. грн цієї заборгованості. Таким чином, нерегулярна виплата аліментів за наявності місця роботи вказує на умисне ухилення від їх сплати та вжиття всіх можливих заходів спрямованих на уникнення від сплати аліментів, зокрема, шляхом умисного зменшення належного ОСОБА_4 обсягу нерухомого майна. 
Щодо тверджень про наявність у відповідача ОСОБА_4 іншого майна, то останній після відкриття виконавчих проваджень відчужив належне йому рухоме майно, а саме автомобіль RENAULT MEGANE SCENIC, 2008 року випуску, та станом на 24.03.2025 власником цього транспортного засобу зазначена ОСОБА_5 . Наразі ОСОБА_4 стверджує про наявність у нього іншого рухомого майна транспортного засобу CITROEN ZX, 1995 року випуску, однак останній знятий з обліку у зв`язку з вибраковкою. Таким чином, сторона відповідача ОСОБА_4 , достеменно знаючи про відсутність у нього будь-якого майна, свідомо не повідомляє державного виконавця про відсутність у його власності майна та свідомо надає недостовірні відомості до суду й у цій справі. Отже, наразі у відповідача відсутнє будь-яке майно, на яке, може бути звернуто стягнення у разі відсутності в боржника достатніх коштів для погашення заборгованості зі сплати аліментів. Недобросовісні дії відповідача, які виражаються в умисній нерегулярній сплаті аліментів, здійснення такої оплати лише після відкриття виконавчих проваджень, а також відчуженні усього належного йому майна, вказують на наявність умислу на ухилення від сплати аліментів на неповнолітніх дітей та виконання рішення суду. 
Додатково до доводів та підстав, викладених у позовній заяві з приводу визнання оспорюваного договору дарування недійсним, представник вважає за необхідне зазначити, що спірний договір дарування укладений: менш ніж через сім днів після відкриття виконавчих проваджень № № НОМЕР_6, НОМЕР_7 щодо стягнення заборгованості зі сплати аліментів на неповнолітніх дітей (момент укладення договору); безоплатно; між близькими родичами - сином та матір`ю (контрагент договору); за наявності у ОСОБА_4 великої суми заборгованості зі сплати аліментів (передумови укладення договору); без реального наміру безоплатного передання майна у власність іншій особі (інша правова мета договору, ніж та, що безпосередньо ним передбачена); єдиним правовим наслідком спірного договору є зменшення обсягу майна ОСОБА_4 , що унеможливлює подальше стягнення на це майно. 
В підготовчому судовому засіданні 10.12.2025 ухвалою суду, постановленою відповідно до вимог частини 4 статті 259, статті 258 ЦПК України, не оголошуючи перерву в судовому засіданні, із занесенням до протоколу судового засідання, судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 про витребування доказів; задоволено клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 про поновлення строку на подання відзиву.
02.01.2025 від представника позивачки ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2026 клопотання представника позивачки ОСОБА_1 задоволено частково та витребувано докази у Коростенському ВДРАЦС у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
05.02.2026 на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 08.07.2025 від приватного нотаріуса Літвінчука І.А. до суду надійшли витребувані докази у справі.
12.03.2026 з Коростенського ВДРАЦС у Коростенському районі Житомирської області на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2026 до суду надійшли витребувані докази.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові. Додатково суду пояснила, що у власності відповідача ОСОБА_4 перебувала спірна квартира, однак у лютому 2025 року, позивачка дізналася, що відповідач 31.05.2024 уклав договір дарування квартири зі своєю матір`ю. Крім того, станом на лютий 2025 року у відповідача була заборгованість зі сплати аліментів по 100 000 грн на кожну дитину. Такі дії вказують на недобросовісність відповідача ОСОБА_4 . Договір дарування є фіктивним, оскільки не має наміру створити юридичні наслідки, тобто спірний договір дарування був спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника. При цьому, представнику не відомо, чи наявна нині заборгованість зі сплати аліментів у відповідача.
Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. Додатково суду пояснила, що договір не містить ознак фраудаторності. Крім того, відповідач ОСОБА_4 неодноразово добровільно сплачував аліменти, однак позивачка діяла недобросовісно та не визнавала ці платежі, а тому він був вимушений звернутися до суду з вимогами про зобов`язання врахувати такі платежі у виконавчих провадженнях. При цьому державним виконавцем не належним чином виконувались її обов`язки, оскільки не був визначений порядок виконання рішення суду про стягнення аліментів та не направлено постанову на виконання за місцем роботи боржника. А вже після виконання усіх виконавчих дій та здійснення перерахунків, у відповідача ОСОБА_4 виявилась навіть переплата по аліментах. Стосовно договору дарування квартири, то він був укладений із сімейних міркувань, з огляду на діючий воєнний стан, та неодноразові виклики відповідача до центру комплектування та соціальної підтримки. Представнику не відомо, чи наявне у відповідача ОСОБА_4 інше майно. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.
Відтак, суд, вислухавши позиції представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі № 754/1885/22 позов ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти в розмірі 8 000 грн по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022 (т.1 а.с.14-15).
06.10.2023 Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 754/1885/22, про негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти в розмірі 8 000 грн, по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (т.1 а.с.19).
10.10.2023 ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва № 754/1885/22 від 06.10.2023 (т.1 а.с.21-22).
Постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2024 у справі № 754/1885/22 апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 змінено, виклавши абзац 2 резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти в розмірі 8 000 грн по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022 до досягнення дітьми повноліття». В іншій частині рішення суду залишити без змін (т.1 а.с.16-18).
28.03.2024 Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 754/1885/22, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти в розмірі 8 000 грн по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022 до досягнення дітьми повноліття (т.1 а.с.20).
16.05.2024 ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання рішення суду на підставі виконавчих листів Деснянського районного суду міста Києва № 754/1885/22 від 28.03.2024 (т.1 а.с.23-25).
24.05.2024 державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренко О.В. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 з примусового виконання виконавчого листа № 754/1885/22 виданого 28.03.2024 Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти в розмірі 8 000 грн по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022 до досягнення дітьми повноліття (т.1 а.с.26-27).
16.10.2024 старшим державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренко О.В. в межах ВП № НОМЕР_6 винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_4 (т.1 а.с.34).
З відповіді на запит № 233107056 від 16.10.2024 до МВС України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів вбачається, що у власності ОСОБА_4 перебуває легковий автомобіль: CITROEN ZX, номерний знак НОМЕР_1 (т.1 а.с.102).
З відповіді на запит № 206295387 від 24.05.2024 до МВС України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів вбачається, що у власності ОСОБА_4 перебувають легкові автомобілі: RENAULT MEGANE SCENIC, номерний знак НОМЕР_2 , та CITROEN ZX, номерний знак НОМЕР_1 (т.1 а.с.122).
Згідно відповіді з Головного сервісного центру МВС, вбачається, що станом на 24.03.2025 власником транспортного засобу RENAULT MEGANE SCENIC, номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_5 (т.1 а.с.123-124).
Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментам, що складена старшим державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренко О.В., станом на 19.02.2025 заборгованість по аліментам у ВП № НОМЕР_6 становить 103 000,06 грн (т.1 а.с.28-30). Аналогічна заборгованість у розмірі 103 000,06 грн міститься і у ВП № НОМЕР_7 (т.1 а.с.31-33).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2025 у справі № 754/1885/22 задоволено скаргу ОСОБА_4 та визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Федоренко О.В. щодо неврахування у розрахунки заборгованості ОСОБА_4 зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_6 за ВП № НОМЕР_7 та зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_6 за ВП № НОМЕР_6 самостійно перерахованих ним платежів на користь ОСОБА_3 на утримання двох неповнолітніх дітей за наступним переліком: 18.02.2022 - 2 500 грн.; 15.04.2022 - 4 000 грн.; 15.05.2022 - 4 000 грн.; 15.06.2022 - 4 000 грн.; 15.07.2022 - 4 000 грн.; 08.08.2022 - 1 000 грн.; 15.08.2022 - 4 000 грн.; 15.09.2022 - 4 000 грн.; 16.10.2022 - 5 000 грн.; 15.11.2022 - 5 000 грн.; 15.12.2022 - 5 000 грн.; 23.12.2022 - 2 000 грн.; 15.01.2023 - 6 000 грн.; 15.02.2023 - 10 000 грн.; 15.03.2023 - 4 000 грн.; 15.04.2023 - 10 000 грн.; 17.05.2023 - 4 000 грн.; 26.05.2023 - 1 000 грн.; 31.05.2023 - 500 грн.; 22.06.2023 - 8 000 грн.; 15.07.2023 - 3 000 грн.; 21.07.2023 - 5 000 грн.; 15.08.2023 - 4 000 грн.; 21.08.2023 - 4 000 грн. Зобов`язано державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Федоренко О.В. включити до розрахунків заборгованості ОСОБА_4 за виконавчими провадженням № НОМЕР_7, НОМЕР_6 суми перелічених вище платежів (т.1 а.с.96-99).
10.04.2025 ОСОБА_4 звернувся до державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Федоренко О.В. у ВП № НОМЕР_6, № НОМЕР_7 з клопотанням про винесення постанов щодо відрахування коштів із заробітної плати боржника (т.1 а.с.104).
07.07.2025 ОСОБА_4 звернувся до державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Федоренко О.В. з клопотанням про виготовлення розрахунку заборгованості по виконавчим провадженням № НОМЕР_6, № НОМЕР_7 (т.1 а.с.103).
Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 29.08.2025 ВП № НОМЕР_7, станом на 29.08.2025 заборгованість становить 47 000,06 грн. В той же час, враховуючи ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2025 (справа № 754/1885/22), згідно якої необхідно врахувати квитанції по виконавчим провадженням № НОМЕР_7, НОМЕР_6 на загальну суму 104 000 грн, тобто по 52 000 грн на кожну дитину, заборгованість по аліментам станом на 29.08.2025 становить - 4 999,94 грн (47 000,06 - 52 000 = - 4 999,94) (т.1 а.с.128-131).
29.08.2025 старшим державним виконавцем Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Федоренко О.В. в межах ВП № НОМЕР_7, НОМЕР_6 винесено постанови про зняття арешту з коштів (т.1 а.с.142-143).
Як вбачається з інформаційної довідки № 346098561 від 11.09.2023, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а також на праві власності йому належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.35).
Згідно інформаційної довідки № 414908392 від 24.02.2025, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі укладеного договору дарування, серія та номер: 7500, виданий 31.05.2024, видавник: Літвінчук І.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (т.1 а.с.36).
Так, 31.05.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_2 . Договір посвідчено ПН КМНО Літвінчуком І.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7500 (т.1, а.с.218-219). Право власності ОСОБА_5 на вищезазначену квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 31.05.2024 за № 55262403, що підтверджується витягом № 381013113 від 31.05.2024 (т.1 а.с.230).
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками записані ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.221). Вказане підтверджується актовим записом про народження № 729 від 06.08.1985 (т.1 а.с. 243).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У даній справі, предметом спору є визнання недійсним договору дарування спірної квартири. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що оспорюваний правочин укладений відповідачами з порушенням прав та законних інтересів позивачки та спільних дітей з ОСОБА_4 та з метою умисного перешкоджання реалізації сплати заборгованих аліментів на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі № 754/1885/22, оскільки такі умисні дії відповідачів спрямовані на зменшення майнового стану ОСОБА_4 та уникнення звернення стягнення на майно, що було відчужено на підставі договору дарування.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16, постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин містить ознаки фіктивності і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.
Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).
Верховний Суд у постанові від 03.12.2025 у справі № 361/2999/20 зазначив, що критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і винятки з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також винятки, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними під час доведення фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи, інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (постанова Верховного Суду від 10.02.2021 в справі № 754/5841/17).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Таким чином, суд доходить висновку, що надані стороною позивачки докази не є достатніми для висновку, що воля сторін спірного правочину, укладеного 31.05.2024 між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдарованою, не відповідала їх зовнішньому прояву, а останній було вчинено умисно, з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення аліментів.
Матеріали справи також не містять доказів того, що обидві сторони правочину при його вчиненні не мали на меті його виконання, а уклали його умисно, з метою порушення прав та інтересів малолітніх дітей.
Позивачка також не довела недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом.
При цьому, поведінка відповідача ОСОБА_4 та надані ним докази свідчить про зацікавленість останнього погасити заборгованість по аліментах. 
Доводи позивачки про те, що ОСОБА_4 уклав оспорюваний договір дарування з метою уникнення звернення стягнення на належне йому майно у примусовому порядку, ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються із поведінкою платника аліментів. Оскільки останнім сплачувалися аліменти та станом на 29.08.2025 рахується переплата зі сплати аліментів, згідно складеного виконавцем розрахунку (т.1 а.с.130).
Крім того, суд враховує те, що позивачка не довела, що мета укладення оспорюваного правочину - договору дарування спірної квартири від 31.05.2024 - полягала в зменшенні майнового стану боржника та ухилення від виконання аліментних зобов`язань відповідачем ОСОБА_4 . Такі доводи позивачки ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються із поведінкою платника аліментів щодо виконання покладених на нього обов`язків згідно з судовим рішенням.
Крім того, суд звертає увагу на те, що обов`язок сплати аліментів не є перешкодою для укладення платником аліментів правочинів, спрямованих на відчуження належного йому майна.
Положення статті 81 СК України та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а перелік видів доходів, які враховуються під час визначення розміру аліментів, не є вичерпним.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 в справі № 755/2110/16 (провадження № 61-29507св18).
Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 як власник майна має право на розпорядження ним, а також те, що наявність у нього обов`язку сплачувати на користь позивачки аліменти на дітей не є беззаперечним доказом того, що метою укладення спірного договору дарування було зменшення майнового стану з метою ухилення виконання аліментних зобов`язань, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .
Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 11, 13, 15, 16, 202, 203, 215, 234, 626, 627, 717 Цивільного кодексу України, ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 76-81, 89, 209, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд - 
У Х В А Л И В:
В позові ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Літвінчук Ігор Анатолійович (вул. Передова, 19, м. Київ) про визнання недійсним договору дарування - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 11.06.2026. 
Суддя: