РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 червня 2026 року	Справа №160/29320/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірною відмовою та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
09.10.2025р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:
- визнати дії відповідача неправомірною відмову в призначенні пенсії позивачеві у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 50 відсотків пенсії померлого чоловіка, з урахуванням розмірів грошового забезпечення, зазначених у Розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі ФЛ 83211 для ОСОБА_2 , починаючи з 01 липня 2021 року;
- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію позивачеві у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 50 відсотків пенсії померлого чоловіка, з часу звернення за призначенням такої пенсії померлого чоловіка, з урахуванням розмірів грошового забезпечення, зазначених у Розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі ФЛ 83211 для ОСОБА_2 , починаючи з 01 липня 2021 року.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію у разі втрати годувальника ОСОБА_2 згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон №2262). На звернення позивачки від 17.09.2025р., листом №45667-39883/Ш-01/8-0400/25 від 23.09.2025р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило останню про те, що з 03.07.2025 їй призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262 у розмірі 30% від грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія; пенсія призначена з грошового забезпечення 7725,00 грн.; зобов`язання щодо проведення будь-яких дій згідно рішення суду стосується тільки тих осіб, відповідно до яких прийнято рішення. Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною, а тому звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду.
Ухвалою суду від 04.11.2025р. було відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача зокрема надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідач на виконання вимог ухвали суду від 04.11.2025р. відзиву на позов у встановлений ухвалою строк суду не надав, ухвалу від 04.11.2025р. про відкриття провадження у справі та позов з додатками відповідач отримав 06.11.2025р. та 09.10.2025р. відповідно в свій електронний кабінет згідно до вимог ст.ст. 18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому останній вважається повідомленим належним чином з урахуванням наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними в матеріалах справи.
У відповідності до положень ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 26.06.2026р. було продовжено строк розгляду даної справи до 26.06.2026р.
Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 26.06.2026р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
ОСОБА_1 з 03.07.2025р. отримує пенсію в разі втрати годувальника за ОСОБА_2 в розмірі 30% від грошового забезпечення 7725,00 грн. та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, що підтверджується наявною у справі копією листа відповідача від 23.09.2025р. та розрахунку пенсії позивача
На звернення позивачки від 17.09.2025р., листом №45667-39883/Ш-01/8-0400/25 від 23.09.2025р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило останню про те, що з 03.07.2025 їй призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262 у розмірі 30% від грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія; пенсія призначена з грошового забезпечення 7725,00 грн.; зобов`язання щодо проведення будь-яких дій згідно рішення суду стосується тільки тих осіб, відповідно до яких прийнято рішення, що підтверджується змістом його копії.
Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з відмовою відповідача в призначенні пенсії позивачеві у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 50 відсотків пенсії померлого чоловіка, з урахуванням розмірів грошового забезпечення, зазначених у Розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі ФЛ 83211 для ОСОБА_2 , починаючи з 01 липня 2021 року, у зв`язку з чим позивач просить відновити її права шляхом визнання такої відмови протиправною та зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію позивачеві у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 50 відсотків пенсії померлого чоловіка, з часу звернення за призначенням такої пенсії померлого чоловіка, з урахуванням розмірів грошового забезпечення, зазначених у Розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі ФЛ 83211 для ОСОБА_2 , починаючи з 01 липня 2021 року.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача із виходом за межі позовних вимог з урахуванням положень ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, регулює Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі - Закон №2262). 
Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.
Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Згідно ст.1 Закону №2262 визначено, що члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Статтею 29 Закону №2262 встановлено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
За приписами ст.36 Закону №2262 пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах зокрема сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.
Пенсія в разі втрати годувальника (або частина спільної пенсії кожного непрацездатного члена сім`ї), що призначається членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, з розрахунку на кожного непрацездатного члена сім`ї не може бути меншою ніж два визначені законом розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (стаття 37 Закону №2262).
Частиною 3 ст.43 Закону №2262 передбачено, що пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклади та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку (доплату) за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно до ст.45 Закону №2262 сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.
З аналізу наведених норм вбачається, що пенсія в разі втрати годувальника призначається в розмірі 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї, при цьому, сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.
Так, як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 03.07.2025р. отримує пенсію в разі втратити годувальника ОСОБА_2 в розмірі 30% від грошового забезпечення 7725,00 грн., що підтверджується змістом копій листа відповідача від 23.09.2025р. та розрахунку пенсії позивача.
Разом з тим, ОСОБА_2 (на момент смерті) отримував пенсію за вислугу років у розмірі 68% від грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, що підтверджується копіями розрахунку пенсії за вислугу років останнього та відповідної довідки, наявними у справі. 
З огляду на викладене, з урахуванням положень ст.45 Закону №2262, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови в обчисленні позивачці пенсії в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, є протиправними.
У відповідності до ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем не було надано суду ані відзиву на позов, ані жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій відповідача щодо відмови в обчисленні позивачці пенсії в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин встановлених судом, які наведені вище та не спростовані відповідачами жодними доказами.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо відмови в обчисленні позивачці пенсії в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, суд приходить до висновку, що відповідач вчинивши наведені дії, діяли не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, суд приходить до висновку, що своїми діями щодо відмови в обчисленні позивачці пенсії в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, відповідач порушив права позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними з урахуванням повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також, слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачці в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, починаючи з 03.07.2025р. та з урахуванням раніше виплачених сум, враховуючи те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо відмови у такому обчисленні, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачці в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, починаючи з 03.07.2025р. та з урахуванням раніше виплачених сум.
Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині щодо призначення їй пенсії в розмірі 50 відсотків пенсії померлого чоловіка, оскільки вищенаведеними дослідженими судом нормами Закону №2262 наведене не передбачено, а приписи Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на які позивачка посилається у позові, в даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки позивачка отримує пенсію саме відповідно до Закону №2262.
При цьому, суд не находить підстав для врахування при розгляді цієї справи висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які позивачка посилається у позові, так як спірні правовідносини у таких постановах не є релевантними до правовідносин у цій справі.
Окрім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки в частині визначення дати, з якої слід призначити та виплачувати пенсію – 01.07.2021, оскільки пенсія в разі втрати годувальника була призначена позивачці з 03.07.2025р., то саме з цієї дати слід здійснити перерахунок пенсії позивачці.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки №2.344612365.1 від 08.10.2025р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 605 грн. 60 коп., виходячи із розрахунку: 1211,20 грн./2.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірною відмовою та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в обчисленні ОСОБА_1 пенсії в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, код ЄДРПОУ 21910427) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в разі втрати годувальника з грошового забезпечення 15984,75 грн., зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФД83211 від 07.10.2021, починаючи з 03.07.2025р. та з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, код ЄДРПОУ 21910427) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) – судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять грн. 60 коп.).
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя С.О. Конєва