08.05.2026 Справа № 756/13984/25

ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/13984/25
3/756/40/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.05.2026 Оболонський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Касьян А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
за ч. 1 ст. 130 КУпАП,
за участю захисника особи, стосовно якої складено протокол, - адвоката Мельникової Л.В., 
в с т а н о в и в:
05.09.2025 до Оболонського районного суду міста Києва надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №423483, складений 15.08.2025 о 01:58 на вул. Чорних запорожців, 20 у місті Києві поліцейським взводу №1 роти №2 батальйону №4 полку №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержантом поліції Мальованим А.Р. стосовно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 15.08.2025 серії ЕПР1 №423483, 15.08.2025 о 00:30 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки POLESTAR (д.н.з. НОМЕР_2 ) по вул. Л.Лук`яненка, 13 у місті Києві з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; поведінка, що не відповідає обстановці; виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушим вимоги підпункту «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
У судовому засіданні захисник Мельникова Л.В., підтримавши подані нею письмові пояснення, посилаючись на порушення, допущенні працівниками поліції під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , просила закрити провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 цього Кодексу.
Заслухавши пояснення захисника, вивчивши та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 62 Основного Закону ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вказані норми кореспондуються зі статтею 2 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Право на справедливий та повноважний суд забезпечено також нормами статей 7, 8 Закону №1402-VIII.
Статтею 56 Закону №1402-VIII на суддю покладено обов`язок, з-поміж іншого, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й у всіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття (пункти 1.2., 2.1. Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23).
Тобто, судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.
Положеннями ст. 245 цього Кодексу визначено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Водночас, згідно зі ст. 19 Закону України від 29.06.2004 №1906-IV «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
У справі «Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 ЄСПЛ встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Статтею 254 КУпАП встановлено, що основним документом, який фіксує юридичний факт адміністративного правопорушення, є протокол, вимоги до змісту якого встановлені статтею 256 цього Кодексу.
Відповідно ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
Виходячи зі змісту статей 7, 254, 279 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, окрім виключень, зазначених у ст. 258 цього Кодексу. Протокол про адміністративне правопорушення як підстава для притягнення особи до відповідальності та як один із засобів доказування відповідно до ст. 251 КУпАП, у будь-якому разі повинен відповідати вимогам ст. 256 цього Кодексу.
Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення - це документ, складений на відповідному бланку з неухильним дотриманням вимог щодо процедури та об`єму заповнення, який містить склад інкримінованого особі діяння (адміністративного правопорушення), та в межах якого відповідна посадова особа розглядає справу про адміністративне правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення має містити в собі належним чином встановлені та підтверджені відомості і факти, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення.
Отже, предмет судового розгляду обмежений лише обставинами, які вказані в протоколі про адміністративне правопорушення та які визначають його суть.
Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей відповідно до ч. 1 ст. 254 КУпАП та ч. 2 ст. 251 цього Кодексу покладається на особу, яка його складає та не може бути перекладено на суд.
Пунктом 7 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 №1376, не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до протоколу про адміністративне правопорушення, а також унесення додаткових записів після того, як протокол про адміністративне правопорушення підписано особою, стосовно якої його складено.
Зіпсовані, повернуті або такі, що мають друкарський брак, бланки протоколів, постанов та тимчасових дозволів списуються з обліку відповідно до акта щомісячного списання бланкової продукції та зберігаються в підрозділах поліції за місцем прийняття рішення про списання протягом одного року з дня складення акта щомісячного списання бланкової продукції. Після закінчення визначеного строку бланкова продукція підлягає знищенню (абз. 2 п. 3 Розділу ХV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 №1395).
Стаття 254 КУпАП не передбачає складення додаткових уточнень до протоколу про адміністративне правопорушення, а тому на основі даних таких документів в розумінні ст. 251 цього Кодексу суд не може встановлювати наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).
У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У рішенні від 02.09.1998 у справі «Кадубец проти Словаччини» представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.
Виходячи з практики застосування ЄСПЛ ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже його судовий розгляд у справах про адміністративне правопорушення також має відповідати принципу справедливості відповідно до ст. 6 Конвенції (зокрема, рішення у справах «Гурепка проти України» від 06.09.2005; «Михайлова проти України» від 06.03.2018; «Бантиш та інші проти України» від 06.10.2022; «Глущенко та Пустовий проти України» від 02.03.2023; « «Гайдашевський проти України» від 06.02.2025
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Стаття 36 вказаного Закону передбачає, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Разом із тим, можливості касаційного оскарження постанов місцевого та апеляційного судів за результатами розгляду справи про адміністративні правопорушення не передбачено, оскільки постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (ст. 294 КУпАП).
За таких обставин, при розгляді справ про адміністративні правопорушення суд першої інстанції має орієнтуватись на висновки, викладені у постановах суду апеляційної інстанції при застосуванні норм права у подібних правовідносинах, як суду вищої інстанції в системі судоустрою України, уповноваженого на розгляд вказаної категорії справ, оскільки відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону №1402-VIII єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики. 
Суд враховує сталу та послідовну судову практику Київського апеляційного суду, як суду вищої інстанції, зокрема, постанову Київського апеляційного суду від 14.12.2023 у справі №362/112/23 та ін. про те, що апеляційний суд наголошує, що протокол про адміністративне правопорушення є головним документом у справі і його важливість співставна з обвинувальним актом у кримінальному провадженні. Неправильність складання протоколу унеможливлює постановлення судом законного й обґрунтованого рішення.
У своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Зокрема, в рішенні у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 Європейський суд вказав, що «обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру».
Частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Вказана норма КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до нормативно-правових актів, які регулюють правила дорожнього руху та є обов`язковими для виконання.
Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний зміст. В той же час, конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює норму більш конкретним змістом, для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КУпАП.
З огляду на викладене, формулюючи суть правопорушення, вказівка на положення нормативно-правового акта (його пункт, підпункт, статтю і тд.), вимоги якого порушені, є обов`язковою.
Суд звертає увагу, що склад адміністративного правопорушення - це встановлена адміністративним законодавством сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Цими ознаками є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона і відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП містить кілька окремих (самостійних) складів адміністративного правопорушення, які відрізняються за об`єктивною стороною (зовнішнім проявом). Зокрема, правопорушення, яке полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані сп`яніння, є відмінним від правопорушення, яке полягає в ухиленні осіб, які керують транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння. Отже, предмет доказування у справі про адміністративне правопорушення відрізняється залежно від того, за вчинення якого саме порушення складено протокол про адміністративне правопорушення.
У протоколі про адміністративне правопорушення від 15.08.2025 серії ЕПР1 №423483, особою, уповноваженою на складання протоколу зазначено, що 15.08.2025 о 00:30 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки POLESTAR (д.н.з. НОМЕР_2 ) по вул. Л.Лук`яненка, 13 у місті Києві з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; поведінка, що не відповідає обстановці; виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду у встановленому законом порядку водій відмовився.
При цьому, дії останнього особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення кваліфіковано як порушення вимог підпункту «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху.
Водночас, виклад фактичних обставин у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають положенням підпункту «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху, недотримання якого інкримінується ОСОБА_1 , оскільки фабула протоколу про адміністративне правопорушення стосовно останнього за ч. 1 ст. 130 КУпАП не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тобто не відповідає ознакам об`єктивної сторони цього адміністративного правопорушення відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП та вимогам підпункту «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху.
До матеріалів справи долучено рапорт на ім`я начальника Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП Я.Кубракова від 19.08.2025, у якому поліцейський в1р2б4п1 з ОПБ сержант поліції А.Мальований повідомляє начальнику УПП у м. Києві ДПП Я.Кубракову про те, що під час складання протоколу ЕПР1 №423483 за ч. 1 ст. 130 КУпАП було неправильно вказано пункт ПДР України, а саме 2.9.А, а тому він просить начальника УПП у м. Києві ДПП Я.Кубракова вважати вірним пунктом 2.5 ПДР України. 
Водночас, як вже зазначалось вище, діючим законодавством не передбачено порядку внесення виправлень до протоколу шляхом надання відповідного рапорту. Тобто, усунення недоліків в протоколі повинно бути проведено з безумовним виконанням вимог ст. 256 КУпАП в частині ознайомлення особи, що вчинила правопорушення зі змістом протоколу, а не шляхом внесення виправлень у текст складеного з порушенням вимог закону протоколу або додаванням до матеріалів справи відповідного рапорту, адресованого на ім`я керівництва особи, якою був складений протокол про адміністративне правопорушення.
Суд звертає увагу, що сфера дії статті 6 § 3 a) має оцінюватись, зокрема, у світлі загальнішого права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 § 1 Конвенції. Точна і повна інформація про обвинувачення, висунуті проти особи, і, отже, юридична кваліфікація, яку проти неї може висунути суд, є основною умовою справедливості провадження (рішення у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999, «Сейдович проти Італії» від 01.03.2006; «Варела Гейс проти Іспанії» від 05.03.2013; «Жупнік проти України» від 09.12.2010).
Стаття 6 § 3 a) Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього, і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (рішення у справах «Матточча проти Італії» від 25.07.2000; «Пенев проти Болгарії» від 07.01.2010). Обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному процесі, оскільки саме з моменту його вручення відповідачеві офіційно вважається письмово повідомленим про фактичну та правову підставу для обвинувачення проти нього або її (рішення у справі «Камасінський проти Австрії» від 19.12.1989). Обов`язок повідомити обвинуваченого повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, створюючи інформацію і не повідомляючи про це сторону захисту (рішення у справах «Матточча проти Італії» від 25.07.2000; «Чічлян і Екінджян проти Франції» звіт Комісії).
При цьому, між пунктами a) і b) статті 6 § 3 і правом бути поінформованим про характер і причини обвинувачення існує зв`язок, який має бути вивчений у світлі права обвинуваченого підготувати свій захист (рішення у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999; «Даллос проти Угорщини» від 11.02.2016; «Жупнік проти України» від 09.12.2010).
Системний аналіз практики ЄСПЛ (зокрема рішення у справах «Малофеєв проти Росії» від 30.05.2013 та «Карелін проти Росії» від 20.09.2016) свідчить, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу. У такому випадку справа про адміністративне правопорушення має бути закрита у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.
За обставин, встановлених у цій справі, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 з вказаними змінами висунутого щодо нього обвинувачення у виді рапорта, долученого до матеріалів справи, не ознайомлений, а отже фактично був позбавлений можливості реалізувати свої права відповідно до ст. 268 КУпАП, і за таких обставин, враховуючи вищевикладене, відомості що містяться в ньому не можуть братися судом до уваги, оскільки ними фактично змінено суть інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Вказане положення знайшло своє відображення у КУпАП, за змістом ст. 7 якого ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. 
Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 №1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
У цій справі зміст протоколу про адміністративне правопорушення від 15.08.2025 серії ЕПР1 №423483 в сукупності з долученими до нього доказами, нівелюють доказове значення протоколу, а тому в цій справі протокол не може бути джерелом доказів і бути покладеним в основу рішення суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З огляду на викладене, керуючись положеннями Основного Закону, а також принципами презумпції невинуватості, на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає, що уповноваженою особою Національної поліції не доведено поза розумним сумнівом обставини, зазначені у протоколі про порушення ОСОБА_1 підпункту «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки зміст фактичних обставин при формулюванні суті інкримінованого адміністративного правопорушення, викладені у протоколі, не містить всіх ознак інкримінованого пункту Правил дорожнього руху, що свідчить про наявність підстав, передбачених п. 1 ст. 247 КУпАП, відповідно до яких провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю.
Керуючись статтями 19, 62 Конституції України, статтями 7, 245, 247, 251-252, 255, 280, 283-285 КУпАП, суд -
п о с т а н о в и в:
Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 15.08.2025 серії ЕПР1 №423483 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду в десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Оболонський районний суд міста Києва.
Суддя          А.В. Касьян