Справа №760/35702/25
1-кп/760/2595/26

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року            м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі: 
головуючого - судді   ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря    ОСОБА_2 ,
прокурора    ОСОБА_3 ,
потерпілого    ОСОБА_4 ,
перекладача    ОСОБА_5 ,
захисника    ОСОБА_6 ,
обвинуваченого    ОСОБА_7 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Солом`янського районного суду м. Києва кримінальне провадження за обвинуваченням: 
ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Есмеральдас Республіка Еквадор, громадянина Республіки Еквадор, з вищою освітою, не одруженого, працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2025, приблизно о 23 год. 23 хв., водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (3.155 проміле), керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Atlas», 
р.н. НОМЕР_1 , рухався по третій (крайній лівій) смузі проїзної частини вул. Митрополита Василя Липківського у м. Києві, зі сторони вул. Кудряшова, в напрямку вул. Гетьмана Павла Скоропадського, зі швидкістю 100-103 км/год., яка перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги 50 км/год. та наближався до ділянки проїзної частини, яка має заокруглення проїзної частини ліворуч, поблизу будинку №63 по вул. Гетьмана Павла Скоропадського.
У цей час попереду, в попутному напрямку, другою (середньою) смугою проїзної частини вул. Митрополита Василя Липківського рухався технічно справний автомобіль марки «Hyundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який здійснив перестроювання з першої (крайньої правої) смуги у другу (середню) смугу.
Під час руху ОСОБА_7 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», 10.1, 10.3, 12.4, 12.9 підпункт «б» Правил дорожнього руху України:
- пункт 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- підпункт «б» пункту 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;
підпункт «а» пункту 2.9: водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин; 
- пункт 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
- пункт 10.3: у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися.
За одночасного перестроювання транспортних засобів, що рухаються в одному напрямку, водій, який знаходиться ліворуч, повинен дати дорогу транспортному засобу, що знаходиться праворуч.
- пункт 12.4: у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год;
- підпункт «б» пункту 12.9: водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 "Обмеження максимальної швидкості", 3.31 "Зона обмеження максимальної швидкості" або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) виявились в тому, що він 27.09.2025, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, який впливає на увагу і реакцію водія, а також порушує його координацію, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, зухвало ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху України, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, розпочав керування технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Atlas», р.н. НОМЕР_1 , в процесі якого, 27.09.2025, приблизно о 23год. 23хв., рухаючись третьою (крайньою лівою) смугою проїзної частини вул. Митрополита Василя Липківського у м. Києві, зі сторони вул. Кудряшова, в напрямку вул. Гетьмана Павла Скоропадського, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, маючи об`єктивну можливість спостерігати за показниками спідометру та обрати безпечну швидкість в межах дозволеної, усвідомлюючи, що на даній ділянці дороги максимально дозволена швидкість руху складає 50 км/год., свідомо порушуючи швидкісний режим та нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, усвідомлюючи, що своїми односторонніми діями створив умови, в яких позбавлений можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, маючи об`єктивну змогу обрати безпечні прийоми керування та спостерігати за рухом транспортних засобів, що рухаються попереду у його напрямку, не зміг вірно оцінити дорожню обстановку та її зміни, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі, не впевнився, що зміна напрямку руху праворуч буде безпечною та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дорогу транспортному засобу, що рухався попереду в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, загрожуючи життю та здоров`ю громадян, на заокругленні проїзної частини ліворуч, поблизу будинку №63 по вул. Гетьмана Павла Скоропадського у м. Києві, змінив напрямок руху праворуч та почав перестроювання з третьої (крайньої лівої) смуги у другу (середню) смугу, в ході якого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Hyundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався попереду в попутному напрямку в межах другої (середньої) смуги, перестроївшись перед цим з першої (крайньої правої) смуги у другу (середню) смугу. 
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до КНП «Київська міська клінічна лікарня №12». 
Так,внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закрита травма лівого передпліччя: синець у ділянці лівого передпліччя; уламковий перелом дистального епіметафізу лівої променевої кістки (зі зміщенням уламків); перелом шилоподібного відростку лівої ліктьової кістки. 
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 10.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Таким чином,  ОСОБА_7  обвинувачується в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.
19 березня 2026 року між обвинуваченим  ОСОБА_7  та потерпілим ОСОБА_9 , у присутності захисника - адвоката ОСОБА_6 , укладено угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілими, у відповідності до вимог ст. ст. 468, 469, 471, 473, 474 КПК України.
Згідно з умовами вказаної угоди обвинувачений  ОСОБА_7  та потерпілий ОСОБА_9 , у присутності захисника - адвоката ОСОБА_6 , дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій  ОСОБА_7  за ч. 1 ст. 286-1 КК України.
Угодою визначено розмір та умови відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Зокрема, вказано, що до підписання угоди потерпілому ОСОБА_9 обвинуваченим компенсовано майнову шкоду в розмірі 118 250 (сто вісімнадцять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок, що еквівалентно 2 750 (двом тисячам сімсот п`ятдесяти) доларам США та 250 (двомстам п`ятдесяти) доларам США готівковими коштами.
Потерпілим підтверджено, що вони не мають жодних претензій матеріального, морального, майнового чи будь-якого іншого характеру до обвинуваченого  ОСОБА_7 .
Угодою закріплено визнання  ОСОБА_7  своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Сторони угоди за взаємною згодою визначили вид та міру покарання, що повинен понести обвинувачений у разі затвердження такої угоди, а саме за ч. 1 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, щодо переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, у вигляді штрафу в розмірі трьох тисяч триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 56 100 (п`ятдесят шість тисяч сто) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.
В угоді зазначено наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, встановлені ст. 473 КПК України, а також наслідки її невиконання з вказівкою, що такі зрозумілі сторонам.
Обвинувачений  ОСОБА_7  у судовому засіданні, підтримавши угоду про примирення, повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України в обсязі обвинувачення та пояснив, що він розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом, відтак просить затвердити угоду про примирення. Обвинувачений до вчиненого ставиться критично, шкодує та щиро розкаюється. Пояснив, що повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду, завдану потерпілому, а також витрати на лікування.
Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечив проти затвердження угоди про примирення, пояснив, що його підзахисний свою вину у вчинені кримінального правопорушення визнає, угоду про примирення уклав добровільно, вказав, що не має зауважень до правильності кваліфікації дій обвинуваченого, а також узгоджених сторонами угоди виду та міри покарання. Перешкод для затвердження такої угоди не вбачає, зазначаючи про наявність фактичних та правових підстав для затвердження угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілими.
Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав угоду про примирення із обвинуваченим, просив її затвердити та пояснив, що укладення угоди є добровільним, на нього не чинився будь-який тиск чи примус при її підписанні. Зазначив, що будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до обвинуваченого не має.
Прокурор в судовому засіданні заперечила проти затвердження угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілими від 19.03.2026, обґрунтовуючи це тим, що узгоджене сторонами покарання виходить за межі санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, є занадто м`яким та не відповідає суспільним інтересам. Просить у затвердженні угоди відмовити.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про примирення між потерпілими та обвинуваченим суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.
Згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
Відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, у вчиненні якого обвинувачений  ОСОБА_7  визнав себе винуватим, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, що вказує на можливість укладення угоди про примирення у кримінальних провадженнях такої категорії.
Вказане узгоджується з правовими висновками, сформованими Верховним Судом у постанові від 26.06.2025 у справі № 675/1502/24, відповідно до яких укладання угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим у кримінальних провадженнях щодо двооб`єктних кримінальних правопорушень, зокрема, стосовно злочину, передбаченого статтею 286-1 КК України, допускається, адже частина 3 статті 469 КПК України містить чіткі та недвозначні формулювання щодо кола кримінальних проваджень, у яких може бути укладена угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим і встановлює лише одне обмеження, згідно з яким у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, укладення угоди про примирення не допускається.
Судом встановлено та будь-ким з учасників кримінального провадження не заперечується факт вчинення  ОСОБА_7  нетяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України при обставинах, вказаних в обвинувальному акті.
Відповідно до обвинувального акта та угоди про примирення обставини, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України, щодо  ОСОБА_7  відсутні.
Судом встановлено, що укладення угоди про примирення від 19.034.2026 між обвинуваченим  ОСОБА_7  та потерпілим ОСОБА_9 , за участі захисника - адвоката ОСОБА_6 , є добровільним, зміст угоди відповідає вимогам КПК України.
Судом роз`яснено в судовому засіданні та з`ясовано, що обвинувачений  ОСОБА_7  розуміє права, визначені п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Судом роз`яснено та встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 розуміє наслідки затвердження угоди про примирення, визначені п. 2 ч. 1 ст. 473 КПК України.
З`ясовано, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відмови в затвердженні угоди, передбачених ч. 6, 7 ст. 474 КПК України. Суд вважає, що угода про примирення відповідає вимогам передбаченим ст. 471, 473, 474 КПК України.
Угодою про примирення закріплено обставини, які пом`якшують покарання  ОСОБА_7 , а саме: щире каяття, надання потерпілим матеріальної допомоги на лікування, добровільне повне відшкодування потерпілим майнової та моральної шкоди.
Обвинувачений та потерпілий в судовому засіданні підтвердили вид та міру покарання  ОСОБА_7 , що узгоджені ними в угоді про примирення, а саме за ч. 1 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, щодо переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 статті 286-1 КК України, у вигляді штрафу в розмірі трьох тисяч триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 56100 (п`ятдесят шість тисяч сто) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.
Вислухавши прокурора, потерпілого, обвинуваченого та його захисника, вивчивши обвинувальний акт та інші матеріали судового провадження, що наявні у розпорядженні суду, дослідивши та перевіривши на відповідність вимогам закону угоду про примирення від 19.03.2026 суд переконався, що угода укладена сторонами добровільно, тобто не є результатом застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди відповідають вимогам КПК України та КК України, в тому числі узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність.
Водночас, суд не погоджується з доводами прокурора щодо неможливості затвердження угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілими з огляду на наступне.
КПК України передбачає два види угод: угода про примирення та угода про визнання винуватості. Перша з них може бути укладена між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, друга - між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. В обох випадках зміст угоди має містити узгоджене покарання та згоду сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.
Правила призначення покарання встановлені КК України. Відповідно до ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє зазначеним вище суб`єктам кримінального провадження самостійно визначити вид покарання, яке понесе винна особа.
Суд, при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання, зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» Загальної частини КК України.
Так, згідно із ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, мотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 409 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, в тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.
Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п.3 ч.1 ст. 65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК України мають право, використовуючи положення ст. 69 КК України, узгоджувати: основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України; або інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин; або не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК України.
Таким чином, враховуючи, що у даному випадку наявні кілька, передбачених статтею 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, якими є щире каяття (що виявилося у критичному ставленні  ОСОБА_7  до вчиненого злочину та готовності нести кримінальну відповідальність), усунення ним спричиненої матеріальної та моральної шкоди потерпілому, які підтвердили цю обставину в судовому засіданні, а також з огляду на відсутність обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання, з урахуванням особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в психіатричному чи наркологічному кабінетах не перебував, суд вважає можливим перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті 1 статті 286-1 Кримінального кодексу України, та призначити основне покарання у виді штрафу.
З дотриманням положень частин 1, 2 статті 53 КК України, зважаючи на вказані вище обставини справи та відомості про особу обвинуваченого, суд вважає за можливе призначити узгоджене сторонами угоди про примирення основне покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 56100 (п`ятдесят шість тисяч сто) гривень 00 копійок.
Крім того, санкцією частини 1 статті 286-1 КК України передбачене обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.
Приймаючи рішення про затвердження угоди про примирення від 29.12.2025, суд враховує і практику Верховного Суду.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 31.03.2016 року (справа №5-27кс16), примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованим на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.
Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.
Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.
Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.
Тому, щодо наданої суду угоди про примирення, суд керується не тільки формальними вимогами норм статей 468, 469, 474 КПК України щодо видів угод про примирення і класифікації злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримується їх засадничих принципів. Для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».
Подібна правова позиція стосовно суспільного інтересу викладена в ухвалі Верховного Суду від 19.06.2025 року у справі № 357/13234/24, а також постанові від 10.04.2025 р. по справі № 756/2340/23, в межах яких затверджено угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.
У зв`язку з вказаним, суд вважає, що зміст угоди про примирення від 19.03.2026, укладеної між обвинуваченим  ОСОБА_7  за участі його захисника - адвоката ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 жодним чином не суперечить інтересам суспільства. У ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч. 3 ст. 469, п. 7 ст. 474 КПК України. Обґрунтованих підстав, як стверджує у своїх запереченнях прокурор, обмежувати дію принципу диспозитивності у даному кримінальному провадженні суд не встановив. .
Крім того, суд не бере до уваги заперечення прокурора проти затвердження угоди про примирення, оскільки він не є стороною даної угоди та не може перешкоджати укладенню та поданню сторонами угоди про примирення, оскільки, згідно з ч. 7 ст. 469 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язані проінформувати підозрюваного та потерпілого про їхнє право на примирення, роз`яснити механізм його реалізації та не чинити перешкод в укладенні угоди про примирення.
З огляду на вказане, призначаючи вид та міру покарання обвинуваченому  ОСОБА_7 , суд враховує наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме щире розкаяння обвинуваченого у вчиненому злочині, примирення з потерпілим та добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що при призначенні обвинуваченому  ОСОБА_7  покарання, слід перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 статті 286-1 (санкції частини статті) Особливої частини КК України за це кримінальне правопорушення, тобто при призначенні покарання застосувати ч. 1 ст. 69 КК України, а саме призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 56100 (п`ятдесят шість тисяч сто) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, як про це сторонами узгоджено в угоді про примирення від 19.03.2026, що відповідає вимогам ст. ст. 65-67 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 58 КК України.
Таким чином, оскільки підстав, передбачених ч.7 ст. 474 КПК України, для відмови у затвердженні угоди про примирення судом не встановлено, то така підлягає затвердженню судом.
Крім того, підлягає скасуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, вжитий під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ЄУН 761/41183/25 від 08.10.2025, захід забезпечення кримінального провадження, а саме: арешт на автомобіль марки «Volkswagen Atlas» реєстраційний номер НОМЕР_1 що належить  ОСОБА_7 , а відповідний транспортний засіб, що є речовими доказами - поверненню власнику, згідно з приписами ч. 9 ст. 100 КПК України.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.
При вирішенні питання про відшкодування процесуальних витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про залучення експерта. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Згідно ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
З матеріалів кримінального провадження та обвинувального акту вбачається, що витрати на проведення чотирьох судових інженерно-транспортних експертиз у даному кримінальному провадженні становлять 19 610,80 грн., відтак, суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для їх стягнення з  ОСОБА_7 .
Керуючись ст.ст. 368, 371, 373-376, 469, 472, 475 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про примирення від 19.03.2026, укладену між обвинуваченим  ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), його захисником - адвокатом ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_9 .
Визнати  ОСОБА_7  ( ОСОБА_7 ) винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у вигляді штрафу у розмірі трьох тисяч триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 56100 (п`ятдесят шість тисяч сто) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.
Речові докази:
- автомобіль марки «Volkswagen Atlas», реєстраційний номер НОМЕР_1 - повернути законному володільцю, скасувавши ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ЄУН 761/41183/25 від 08.10.2025 про накладення арешту.
-автомобіль марки «Hyundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 - залишити у користуванні законного володільця. 
Стягнути з  ОСОБА_7  ( ОСОБА_7 ) на користь державного бюджету України витрати на залучення експертів на проведення інженерно-транспортних експертиз № СЕ-19/111-25/68462 від 17.11.25, № СЕ-19-25/55976-ІТ від 29.10.25, № СЕ-19/111-25/61835-ІТ від 27.10.25, № СЕ-19/111-25/61879-ІТ від 27.10.25 в загальному розмірі 19 610(дев`ятнадцять тисяч шістсот десять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом 30 днів з моменту його проголошення виключно з підстав, передбачених частиною 3 статті 394 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя            ОСОБА_1