ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6582/26 Справа № 211/14154/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А. Л. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/14154/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Акуленка В.В., Остапенко В.О.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2026 року, яке ухвалено суддею  Гонтар А.Л.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 березня 2026року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (надалі - АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позовну заяву мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» надає послуги з централізованого опалення відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснював, в результаті чого виникла заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з листопад 2023 року по березень 2025 року у сумі 11177,60 грн., заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування в сумі 212,76 грн. 
Зазначені суми заборгованості позивач, а також інфляційні втрати в сумі 1250,44 грн., 3% річних у сумі 382,36 грн. та пеню в сумі 465,66 грн., позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача.
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь основну суму боргу у розмірі 10631,78 грн, плату за абонентське обслуговування у розмірі 212, 76 грн, компенсацію за інфляційні витрати у розмірі 1250,44 грн, 3% річних в розмірі 382,36 грн., пеню у розмірі 465,66 грн, всього 12 943 грн., судові витрати у розмірі 3028 грн.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 у сумі 274 гривні 53 коп., судовий збір у сумі 64 гривні 22 коп.
В апеляційній скарзі позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» просить скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове рішення по справі №211/14154/25, яким позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль»на підставі Типового індивідуального договору №5015/жб від 01.11.2021 компенсацію за інфляційні втрати у розмірі 1 250,44 грн., 3% річних у розмірі 382,36 грн., пеню у розмірі 465,66 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості сума боргу по оплаті за надану послугу за адресою: АДРЕСА_1 , складається із заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 у сумі 10 844,54 грн., заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування в сумі 212,76 грн. Суд першої інстанції установив, що розмір несплачених відповідачем послуг з постачання теплової енергії підтверджено відповідними тарифами та розрахунком позивача, дані не спростовані відповідачем. На підставі розрахунків позивача 3% річних, інфляційних витрат, пені відповідно до ст.625 ЦК України за період прострочення погашення заборгованості споживача вбачається, що останній заборгував за спірний період позивачу інфляційні втрати в сумі 1 250,44 грн., 3% річних у сумі 382,36 грн., пеню в сумі 382,36 грн. Суд першої інстанції зазначив, що для заявлених позивачем вимог за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 року строки загальної позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК України щодо продовження строків за ст.257 ЦК України на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану. Таким чином, суд фактично встановив обов`язок ОСОБА_1 сплатити суму заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 у сумі 10 631,78 грн. та заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.10.2023 по 31.03.2025 в сумі 212,76 грн., з урахуванням суми нарахованих інфляційних втрат, 3% річних і пені. 
Однак, ухвалюючи рішення, суд помилково дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог посилаючись на ту обставину, що відповідачем частково була сплачена сума заборгованості, що підтверджується квитанціями від 26.01.2026 року на суму 1500 грн, та від 18.12.2025 року на суму 11 168,47 грн.
Так, відповідно до пункту 36 Типового індивідуального договору під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості — в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу. Пунктом 37 Типового індивідуального договору визначено, що у разі коли споживач вніс плату виконавцю за розрахунковий період не в повному обсязі або більшому, ніж зазначено в рахунку, обсязі, виконавець здійснює зарахування коштів згідно з призначенням платежу. За відсутності призначення платежу — у такого порядка: в першу чергу — в рахунок плати за послугу; в другу чергу — в рахунок плати за абонентське обслуговування. Так, платіжна інструкція від 18 грудня 2025 року на суму 11 168,47 містить наступне призначення платежу зазначене відповідачем: «оплата за послугу з постачання теплової енергії/за абонентське обслуговування зг договору №5015/ЖБ, №рах-факт №54917 від 30.09.2025, період 09.2025, ВОП ПА», а тому позивач здійснив розподіл внесеної суми наступним чином: частково зараховані в рахунок оплати суми заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 в загальному розмірі 10 631,78 грн, частково в рахунок оплати заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 30.04.2024 по 31.03.2025 в загальному розмірі 135,76 грн, а частково в рахунок оплати заборгованості, яка не була заявлена до стягнення в судовому порядку в сумі 400,93 грн.
З урахуванням здійснення позивачем перерахунку вартості плати за абонентське обслуговування за спірний період та перенесення переплати з абонентського обслуговування за попередні періоди в загальному розмірі 77,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 31.10.2023 по 30.04.2024 (частково), а також здійснену відповідачем оплату в сумі 10767,54 грн. (10 631,78 грн. за послугу з постачання теплової енергії + 135,76 грн за абонентське обслуговування), заборгованість, що заявлена позивачем до стягнення була погашена відповідачем в повному обсязі вже після звернення позивача до суду з позовною заявою.
При цьому, платіжна інструкція від 26.01.2026 року на суму 1500,00 грн містить наступне призначення платежу зазначене відповідачем: «Оплата за теплову енергію зг.договору/рахунку №5015/жб від 01.11.2021, період грудень 2025, № рахунку НОМЕР_1 від 31.12.25, назва організації/ФОП ФОП ОСОБА_1 », а тому платіж здійснений в рахунок погашення вартості послуг за грудень 2025 року не є доказом сплати відповідачем заборгованості заявленої до стягнення та не повинен був братися судом першої інстанції до уваги при розгляді даної справи.
Оскільки позивач визнає, що відповідачем після подання позовної заяви до суду в повному обсязі сплачено заборгованість за надану послугу з постачання теплової енергії у та плату за абонентське обслуговування, яка була заявлена до стягнення, то до стягнення підлягає компенсація за інфляційні витрати в розмірі 1250,44 грн, 3% річних в розмірі 382,36 грн., пеню у розмірі 465,66 грн, а всього – 2098,78, які були нараховані за прострочення виконання основного зобов`язання.
Наведені ж судом першої інстанції розрахунки є помилковими та не ґрунтуються, ані на фактичних обставинах справи, ані на нормах матеріального права.
Крім того, судом першої інстанції не вірно визначено розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача. Визнавши позовні вимоги позивача обґрунтованими, суд першої інстанції не врахував, що відповідач фактично визнав позов, здійснивши часткове задоволення позовних вимог скаржника вже після звернення останнього з позовом до суду. Отже, при розподілі судових витрат в даній справі підлягає застосуванню частина 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, зокрема, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу, який подано з порушенням вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України (до відзиву не додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи), відповідач ОСОБА_1 зазначає, що ним повністю погашена заборгованість перед позивачем АТ «Криворізька теплоцентраль», на підтвердження чого суду надано відповідні квитанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником приміщення 173 будинку АДРЕСА_3 , тому є споживачем послуги з централізованого опалення, яка надається АТ «Криворізька теплоцентраль» за зазначеною адресою (а.с. 11).
Згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення за адресою: АДРЕСА_1 , складається з заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 у сумі 10844,54 грн., заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування в сумі 212,76 грн. (а.с.83).
Згідно розрахунків позивача, відповідно до ст.625 ЦК України, за період прострочення погашення заборгованості, відповідач заборгував за спірний період позивачу інфляційні втрати в сумі 1250,44 грн., 3% річних у сумі 382,36 грн., пеню в сумі 382,36 грн (а. с. 84-86).
26 січня 2026 року відповідач надав суду квитанції на оплату послуг теплопостачання, а саме: квитанцію від 26.01.2026 року на суму 1500 грн. та квитанцію на оплату послуг теплопостачання від 18 грудня 2025 року на суму 11168,47 грн.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені законом строки не вносив плату за отриману послугу з постачання теплової енергії, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. При цьому, суд встановив, що розмір несплачених відповідачем послуг з теплової енергії підтверджено відповідними тарифами та розрахунком позивача, дані не спростовані відповідачем.
Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносив плату за отримані житлово-комунальні послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційні втрати за період прострочки виконання зобов`язань.
Крім того, суд врахував положення п. 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів, споживач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення.
Разом з тим, суд дійшов виснвоку, що на час ухвалення рішення відповідач сплатив за послуги теплопостачня 12668, 47 грн. та, оскільки позовні вимоги заявлені у сумі 12943 грн, то стягнути треба 274,53 грн., у зв?язку з чим частково задовольнив позовні вимоги, а також виріщив питання про стягнення судового збору у розмірі, пропорційному до розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.
01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).
Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
01.11.2021 між АТ «Криворізька теплоцентраль» та ОСОБА_1 укладено Типовий договір, який обліковується у позивача за реквізитами №5015/жб від 01.11.2021.
Статтею 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач  ОСОБА_1 є власником приміщення 173 будинку АДРЕСА_3 , а тому зобов`язаний нести витрати по його утриманню.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за постачання теплової енергії та за абонентське обслуговування.
Таким чином, станом на час звернення позивача до суд з даним позовом ( 09 грудня 2025 року), сума боргу за постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з листопад 2023 року по березень 2025 року становила 10631,78 грн, та за плату за абонентське обслуговування - 212, 76 грн.
26 січня 2026 року відповідач надав суду першої інстанції квитанції на оплату послуг теплопостачання, а саме: квитанцію від 26.01.2026 року на суму 1500 грн. та квитанцію на оплату послуг теплопостачання від 18 грудня 2025 року на суму 11168,47 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за №22, одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні») і обов`язковим реквізитом якого є «призначення платежу», який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.
Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Згідно пункту 1.8 даної Інструкції платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.
З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.
Платіжна інструкція від 18 грудня 2025 року на суму 11 168,47 містить наступне призначення платежу зазначене відповідачем: «оплата за послугу з постачання теплової енергії/за абонентське обслуговування зг договору №5015/ЖБ, №рах-факт №54917 від 30.09.2025, період 09.2025, ВОП ПА», 
Платіжна інструкція від 26.01.2026 року на суму 1500,00 грн містить наступне призначення платежу зазначене відповідачем: «Оплата за теплову енергію зг.договору/рахунку №5015/жб від 01.11.2021, період грудень 2025, № рахунку НОМЕР_1 від 31.12.25, назва організації/ФОП ФОП ОСОБА_1 ».
Відповідно до пункту 36 Типового індивідуального договору під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості — в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу. 
Пунктом 37 Типового індивідуального договору визначено, що у разі коли споживач вніс плату виконавцю за розрахунковий період не в повному обсязі або більшому, ніж зазначено в рахунку, обсязі, виконавець здійснює зарахування коштів згідно з призначенням платежу. За відсутності призначення платежу — у такого порядка: в першу чергу — в рахунок плати за послугу; в другу чергу — в рахунок плати за абонентське обслуговування.
Позивач здійснив розподіл внесеної суми наступним чином: частково зараховані в рахунок оплати суми заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2023 по 31.03.2025 в загальному розмірі 10 631,78 грн, частково в рахунок оплати заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 30.04.2024 по 31.03.2025 в загальному розмірі 135,76 грн, а частково в рахунок оплати заборгованості, яка не була заявлена до стягнення в судовому порядку в сумі 400,93 грн.
Суми сплачені на підставі платіжної інструкції від 26.01.2026 року віднесено на рахунок поточних платежів.
З урахуванням здійснення позивачем перерахунку вартості плати за абонентське обслуговування за спірний період та перенесення переплати з абонентського обслуговування за попередні періоди в загальному розмірі 77,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 31.10.2023 по 30.04.2024 (частково), а також здійснену відповідачем оплату в сумі 10767,54 грн. (10 631,78 грн. за послугу з постачання теплової енергії + 135,76 грн за абонентське обслуговування), заборгованість, що заявлена позивачем до стягнення: сума боргу за постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з листопад 2023 року по березень 2025 року у розмірі 10631,78 грн та за плата за абонентське обслуговування у розмірі 212, 76 грн., погашена відповідачем в повному обсязі після звернення позивача до суду з даним позовом, що визнається позивачем АТ «Криворізька теплоцентраль» та не підлягає додатковому доказуванню, тому колегія суддів вважає, що предмет спору в цій частині перестав існувати і наразі є відсутнім.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (постанова від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі 10631,78 грн та плати за абонентське обслуговування у розмірі 212, 76 грн підлягає скасуванню, а провадження у справі, в цій частині позовних вимог, закриттю з підстав, визначених п. 2 ч.1 статті 255 ЦПК України.
Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
За змістом ч. 2 ст. ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
05.03.2022 Кабінетом міністрів України прийнято Постанову № 206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (далі Постанова), яка набрала чинності 06.03.2022 і застосовується з 24 лютого 2022 року. Абзац 1 п. 1 даної Постанови встановлює, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Згідно із розрахунком, інфляційні витрати та 3% річних нараховані позивачем з урахуванням наведеної Постанови КМУ, отже вказані суми мають бути стягнуті у судовому порядку.
Крім того, п. 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів, споживач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі реалізував своє право на пред`явлення позову до відповідача про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі 10631,78 грн, плати за абонентське обслуговування у розмірі 212, 76 грн, компенсації за інфляційні витрати у розмірі 1250,44 грн, 3% річних в розмірі 382,36 грн., пені у розмірі 465,66 грн, всього 12 943 грн., й такий розмір відповідачем не спростовано.
При цьому, як вже було зазначено раніше, під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем було сплачено у рахунок погашення боргу 1500 грн. та 11168,47 грн., однак, оскільки у призначенні платежу відповідачем ОСОБА_1 зазначено сплатуза послугу з постачання теплової енергії/за абонентське обслуговування, відсутні правові підстави для зарахування цих сум у рахунок погашення заборгованості за сумами нарахованими у порядку статті 265 ЦК України та за пенею, нараховую у порядку . 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, а тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
Колегія суддів зауважує, що надані відповідачем ОСОБА_1 квитанції про сплату заборгованості у період з березня по травень 2026 року теж не можна прийняти до уваги, оскільки останні такі суми сплачено після розгляду справи по суті та квитанції не містять відомостей щодо призначення платежу – сплата заборгованості за інфляційними втратами, 3% річних та пенею, а тому правового значення для вирішення даного спору не мають.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» щодо стягнення з ОСОБА_1  суми індексу інфляції у розмірі 1 250,44 грн., 3% річних у розмірі 382,36 грн. та пені у розмірі 465,66 грн.
За таких обставин, рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» в частині стягнення з  ОСОБА_1  суми індексу інфляції у розмірі 1 250,44 грн., 3% річних у розмірі 382,36 грн. та пені у розмірі 465,66 грн., а всього 2 098,46 грн. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Встановлено, що відповідач  ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позовних вимог у суді першої інстанції, на чому наполягав у заяві від 26 січня 2026 року (а.с. 98), а тому позиція позивача щодо можливості застосування до правовідносин сторін ч. 1 ст. 142 ЦПК України та відшкодування 50% сплаченого судового збору за рахунок держави є помилковою.
Згідно ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
За таких обставин, з огляду на те, що в апеляційній скарзі позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» частково не підтримує заявлені позовні вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, колегія суддів присуджує стягнення понесених ним судових витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 6 661,60 грн. з відповідача ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль»– задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2026 року– скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Провадження в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії та плати за абонентське обслуговування – закрити.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» інфляційні втрати у розмірі 1 250 гривень 44 копійки, 3% річних у розмірі 382 гривні 36 копійок та пеню у розмірі 465 гривень 66 копійок, а всього 2 098 (дві тисячі дев?яносто вісім) гривень 46 (сорок шість) копійок. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судові витрати у розмірі 6 661 (шість тисяч шістсот шістдесят одна) гривня 60 (шістдесят) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 червня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: