Справа № 683/1182/26  
1-кп/683/241/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області
в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 
з участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
його захисника ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Старокостянтинів Хмельницької області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №62024170020005581 від 24 липня 2024 року по обвинуваченню 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Старокостянтинів Хмельницької області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, розлучений, на утриманні неповнолітніх дітей немає, інспектор прикордонної служби 3 категорії – номер обслуги зенітної групи третього зенітно – ракетного відділення прикордонної зенітно – ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, у військовому званні «солдат», фактично проживає без реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, 

встановив:

 
ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та перебуваючи в званні «солдат» на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії – номер обслуги зенітної групи третього зенітно – ракетного відділення прикордонної зенітно – ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1, ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 131, 199, 200, 201 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які затверджені відповідно Законами України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» та «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитися від обов`язків несення військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, 25 травня 2024 року не з`явився після відпустки до місця несення служби без поважних причин та дозволу командування, а саме 25 травня 2024 року не прибув з АДРЕСА_1 до пункту тимчасового місця дислокації НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, який розташований у населеному пункті АДРЕСА_1 , тривалістю понад три доби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби, по 30 березня 2026 року, коли йому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, чим вчинив самовільне залишення місця служби – нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 не погодився з кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 408 КК України, однак визнав вину в неповерненні до місця служби, вбачаючи в своїх діях самовільне залишення військової служби за ст. 407 КК України. Повідомив, що з вересня 2023 року мобілізований і проходив військову службу в прикордонній службі. 13 травня 2024 року йому на мобільний телефон зателефонувала сестра і повідомила про смерть матері ОСОБА_6 , надіславши по Viber лікарське свідоцтво про її смерть. На його проханням йому надали відпустку за сімейними обставинами на 10 днів, з 14 травня 2024 року по 24 травня 2024 року, проінструктувавши прибути на службу 25 травня 2024 року, також він здав зброю. Вказав, що періодично у нього був відсутній інтернет, в тому числі через відсутність коштів для поповнення рахунку на мобільному телефоні, однак все ж в період відпустки та після відпустки спілкувався та переписувався по мобільному телефону з командиром ОСОБА_7 , котрий загинув, та побратимами. Повідомляв їм, що не може своєчасно повернутися на службу, так як батько ОСОБА_8 , 1944 року народження, важко хворіє, потребує стороннього догляду та залишився фактично один, оскільки старша дочка і відповідно його старша сестра ОСОБА_9 проживає в Естонії, а менша ОСОБА_10 - хоч і проживає в м. Старокостянтинів, проте працює, тому не може опікуватись батьком, до того ж останній відмовлявся звертатись в лікарню. Він намагався оформити над ним опіку, проте марно, тому розумів, що все рівно повернеться на службу, так як по власному здоров`ю протипоказань не було. Планував тимчасово перебувати в м. Старокостянтинові, допоки вирішиться питання з батьком, а потім повернутись на військову службу в іншу частину, оскільки з попередньої його виключили. Постійно проживав з батьком, не змінював місце проживання, не перераховувався, періодично з`являвся в поліцію та ТЦК, намагався влаштуватися на службу в іншу військову частину, проте не вдалось. На час розгляду кримінального провадження батька до себе забрала молодша сестра. Поставив під сумнів можливість розмови з місця служби з його сином, під час якої він ніби вказав на його небажання повертатись на службу, оскільки він про таке не говорив, син йому про спілкування з кимось по даному питанню не повідомляв, окрім того незрозуміло, звідки могли дізнатись номер мобільного телефону сина. 
Незалежно від показань обвинуваченого, його винуватість підтверджується наступними дослідженими судом доказами.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що на період служби ОСОБА_4 був у нього комендантом. Ближче до літа 2024 року від начальника застави надійшла інформація про смерть його матері, тому був відпрацьований рапорт і йому була надана відпустка за сімейними обставинами, після закінчення якої останній не повернувся. Перед відпусткою з військовослужбовцем проводився інструктаж про порядок прибуття на службу та порядок дій на випадок проблемних ситуацій, про які необхідно було терміново повідомити безпосереднього керівника, зброю та боєприпаси ОСОБА_4 здав. В прикордонному загоні було заведено, що командир підрозділу телефонує військовослужбовцю в період відпустки, цікавиться його справами та уточнює порядок його прибуття після відпустки. Протягом відпустки телефонний зв`язок з ОСОБА_4 був, однак після завершення відпустки черговий підрозділу комендатури та його безпосередній керівник не змогли до нього дозвонитися. Зі слів безпосереднього начальника ОСОБА_4 - сержанта ОСОБА_12 , він лише дозвонився до його сина, який повідомив, що батько не планує повертатись на службу, в подальшому зв`язок із сином також був відсутній. Про його неприбуття йому доповіли 25 травня 2024 року, у зв`язку з чим він черговому по підрозділу та керівнику військовослужбовця визначив завдання зателефонувати останньому, уточнити причини несвоєчасного прибуття та з`ясувати, коли планує прибути, однак телефонний зв`язок був відсутній. Так як вони перебували в зоні бойових дій, можливості фізично шукати військовослужбовця не було, тому про дану подію були сповіщені всі необхідні військові та правоохоронні органи. За результатом службового розслідування дії ОСОБА_4 були кваліфіковані за ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової служби. Більш детальної кваліфікації його діям в ході службового розслідування вони не можуть давати. Під час служби даний військовослужбовець не висловлювався про намір припинити службу, з його поведінки такого також не вбачалось. Йому доповідали, що в період відпустки він відповідав на телефонні дзвінки і також не висловлював намір не повертатись назад. За місцем служби останній характеризувався посередньо. 
Об`єктивно вина обвинуваченого ОСОБА_4 також підтверджується:
- витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06 листопада 2023 року за №584-ОС м. Маріуполь про призначення ОСОБА_4 (П-080953), призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який перебуває у розпорядженні начальника НОМЕР_1 прикордонного загону, інспектором прикордонної служби 3 категорії – номером обслуги зенітної групи третього зенітно-ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування;
- рапортом ОСОБА_4 від 13 травня 2024 року про надання відпустки за сімейними обставинами терміном 10 календарних днів з 14 травня 2024 року у зв`язку із смертю матері. Відпустку планував проводити за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язувався зв`язок підтримувати за номером НОМЕР_2 . Підтвердив: ознайомлення із статтями КК України щодо дезертирства, незаконного зберігання зброї та боєприпасів та інших правопорушень; інструктаж із заходами безпеки та правилами поведінки під час перебування у відпустці. Зобов`язувався вчасно повернутись з відпустки;
- лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 за №65 від 13 травня 2024 року;
- витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15 травня 2024 року за №191-ВВ м. Маріуполь про надання солдату ОСОБА_4 (П-080953), відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 календарних днів з 15 травня 2024 року до Хмельницької області. До виконання службових обов`язків приступити 25 травня 2024 року;
- рапортом начальника групи внутрішньої безпеки (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) відділу внутрішньої та власної безпеки по НОМЕР_1 прикордонному загону Головного відділу внутрішньої та власної безпеки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України капітана ОСОБА_13 від 20 червня 2024 року за №16.4/3217/-24 про виявлення вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України, який у визначений термін до 25 травня 2024 року не прибув до місця служби, фактичне місце його перебування не встановлено, мобільний зв`язок не активний, вжиті заходи щодо його повернення результатів не дали;
- інформацією про вжиті заходи 25 травня 2024 року для з`ясування причин неявки на службу шляхом здійснення телефонних дзвінків ОСОБА_4 ( НОМЕР_3 ) – телефон знаходився поза зоною та його синові (0688333612) – на телефонні дзвінки не відповідав;
- витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28 травня 2024 року за №578-ОС м. Маріуполь солдата ОСОБА_4 знято зі всіх видів забезпечення з 25 травня 2024 року відповідно до підпункту 5 пункту 2 частини другої Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року №468;
- витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06 червня 2024 року за №616-ОС АДРЕСА_3 солдата ОСОБА_4 (П-080953), зараховано в розпорядження начальника НОМЕР_1 прикордонного загону на підставі підпункту 8 пункту 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, у зв`язку з відсутністю більше 10 днів відомостей про місцезнаходження військовослужбовця;
- звернення в правоохоронні та військові органи для сприяння щодо встановлення місця знаходження солдата ОСОБА_4 від 12 червня 2024 року за №№ 26/5897-24, 26/5881-24, 26/5936-24;
- висновком службового розслідування по факту неприбуття з відпустки за сімейними обставинами інспектора прикордонної служби 3 категорії – номера обслуги зенітної групи третього зенітно-ракетної групи третього зенітно-ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_4 від 16 червня 2024 року за №26/192/24, згідно якого встановлено факт його неприбуття на військову службу з відпустки за сімейними обставинами без поважних причин, в чому вбачаються ознаки кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України;
- повідомленням відділу внутрішньої та власної безпеки по ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України від 20 червня 2024 року за №16.4/39771-24 про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме про безпідставне неприбуття з відпустки за сімейними обставинами понад 10 діб до місця проходження служби солдата ОСОБА_4 ;
- службовою характеристикою за місцем служби – за період проходження служби зарекомендував себе посередньо, має дисциплінарне стягнення «догана»;
- медичною характеристикою – стан здоров`я задовільний;
- ухвалою слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 березня 2026 року (справа №683/985/26, провадження №1-кс/683/242/2026) ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взято під варту в залі суду; 
- випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_8 (батька ОСОБА_4 ), наданої КНП «Старокостянтинівський Центр ПМСД» від 23 червня 2026 року, про те, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 14 квітня 2015 року перебуває на обліку з приводу діагнозу: хвороба Паркінсона, регідно-тремтлива форма. Вертеброгенна цервікалгія, поліартралгія.
Поняття дезертирства сформульовано у ч. 1 ст. 408 КК України, як самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.
Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.
З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.
Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.
Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).
Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби – безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.
Кваліфікуючими ознаками дезертирства є вчинення його із зброєю або за попередньою змовою групою осіб; вчинення в умовах особливого періоду, крім воєнного стану; вчинення в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.
Судом встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_4 25 жовтня 2023 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, 06 листопада 2023 року призначений на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії – номер обслуги зенітної групи третього зенітно – ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування, 15 травня 2024 року йому надано відпустку за сімейними обставинами тривалістю 10 календарних днів з 15 травня 2024 року, до виконання службових обов`язків зобов`язаний був приступити 25 травня 2024 року, однак на службу не повернувся.
Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 ставиться у провину вчинення 25 травня 2024 року дезертирства, тобто нез`явлення без поважних причин вчасно на службу та перебування поза межами місця служби в умовах воєнного стану, його діяння кваліфіковано за ч. 4 ст. 408 КК України. При цьому викладена в обвинувальному акті суб`єктивна сторона складу інкримінованого обвинуваченому діяння щодо умислу на вчинення дезертирства викладена, як «маючи намір тимчасово ухилитися від обов`язків несення військової служби», «не прибув до місця служби … тривалістю понад три доби», що відповідає диспозиції ст. 407 КК України (самовільне залишення місця служби). Матеріалами службового розслідування встановлено факт неприбуття обвинуваченого з відпустки за сімейними обставинами до місця служби без поважних причин, за що відповідальність вбачали за ч. 5 ст. 407 КК України. Стосовно телефонної розмови з сином останнього, зі слів якого «батько до підрозділу повертатись відмовляється», не конкретизовано, чи це так казав батько, чи це син так зрозумів, чи відмовляється на момент розмови, чи взагалі не планує продовжити службу, не уточнено з якої причини відмовляється. В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 вказав, що зі слів сержанта ОСОБА_12 дізнався про телефонну розмову із сином військовослужбовця, котрий повідомив, що батько не планує повертатись на службу. ОСОБА_4 таких намірів не висловлював і з його поведінки такого не вбачалось, як під час служби, так і в період відпустки. Не зміг підтвердити, чи це була пряма мова, чи висновок, зроблений зі змісту розмови.
Обвинувачений в судовому засіданні постійно та послідовно вказував, що не зміг своєчасно повернутися на службу з поважної причини – у зв`язку з необхідністю доглядати одинокого, хворого батька похилого віку, місця проживання не змінював, не переховувася, вільно ходив по місту, за потреби йшов купляти продукти, до лікаря, періодично з`являвся в поліцію та ТЦК, намагався влаштуватись на військову службу вже в іншій частині, так як його виключили з попереднього місця служби.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 статті 17 КПК України, за змістом яких відповідно ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.
Статтею 22 КПК України передбачено здійснення кримінального провадження на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
В судовому засіданні не здобуто достатніх достовірних, беззаперечних доказів на підтвердження умислу (наміру) обвинуваченого назавжди ухилитися від військової служби.
Щодо поважності причин своєчасного нез`явлення на службу.
Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк. При цьому нез`явлення вчасно на службу само по собі не утворює складу злочину, який пов`язаний із нез`явленням вчасно на службу і таким стає тільки за відсутності поважних причин такого вчинку.
Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути: хвороба військовослужбовця, його родичів, перешкоди стихійного характеру, поломка транспортного засобу та інші причини. Питання щодо наявності поважних причин нез`явлення вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.
Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу для всіх категорій військовослужбовців вважається закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.
Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій розташовано підрозділи та служби частини. Місце служби – це будь-яке місце, яке збігається з розташуванням військової частини та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу, або місце, де він повинен перебувати за наказом або за розпорядженням командування (постанова ККС ВС від 23 листопада 2022 року у справі №373/108/16-к).
Вичерпного переліку поважних причин у кримінальному, кримінально-процесуальному законах не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин дається, виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину можна вважати поважною, якщо вчиненню дій перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самою особою, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); за станом здоров`я.
Тобто поважними визнаються такі причини, які виключають вину особи.
Зокрема, Переліком поважних причин неприбуття чи несвоєчасного прибуття військовозобов`язаного чи резервіста для призову на збори, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 673 (в редакції на час інкримінованого злочину) визначено, що поважними причинами неприбуття чи несвоєчасного прибуття військовозобов`язаного чи резервіста для призову на збори в пункт і в строк, установлені керівником відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки), які підтверджені відповідними документами (довідками), визнаються, зокрема: хвороба або необхідність догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які проживають разом із військовозобов`язаним чи резервістом, у разі неможливості догляду за хворим іншим близьким родичем.
Інструкцією про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 20 лютого 2017 року №105 визначено, що причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами (п. 11).
Вирішуючи питання про поважність причин нез`явлення вчасно на службу суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
На підтвердження поважності причини нез`явлення на службу (необхідність догляду за хворим батьком похилого віку) стороною захисту надано виписку із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_8 (батька ОСОБА_4 ), наданої КНП «Старокостянтинівський Центр ПМСД» від 23 червня 2026 року, про те, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 14 квітня 2015 року перебуває на обліку з приводу діагнозу: хвороба Паркінсона, регідно-тремтлива форма. Вертеброгенна цервікалгія, поліартралгія. 
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 матері і відповідно дружини батька ОСОБА_8 - ОСОБА_6 , останній фактично залишився один і без догляду, так як старша дочка і відповідно його старша сестра ОСОБА_9 проживає в Естонії, а менша ОСОБА_10 – хоч і проживала в місті, проте їздила працювати в м. Київ, на час судового розгляду вона забрала батька до себе в село.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що догляд хворого батька похилого віку міг здійснюватись іншим близьким родичем (молодшою дочкою останнього та відповідно молодшою сестрою обвинуваченого – ОСОБА_10 ), а тому суд визнає відсутність поважних причин неприбуття обвинуваченого на службу.
Однією з ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК (у формі нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу, без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану), є відсутність військовослужбовця без поважних причин понад три доби після нез`явлення до військової частини або до місця служби, тобто коли він на законних підставах перебував за межами військової частини або місця служби та не з`явився протягом понад три доби із моменту, коли зобов`язаний був з`явитися.
Проаналізувавши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає необхідним перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_4 з ч. 4 ст. 408 КК України на ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби – нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
При призначенні ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного, а також обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, зі слів брав участь в бойових діях, стан здоров`я задовільний, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, розлучений, неповнолітніх дітей немає, офіційно не працює, постійний дохід відсутній, за місцем служби характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 суд визнає визнання вини.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.
Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, а саме з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обтяжуючих обставин, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, та вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише в ізоляції від суспільства, що на переконання суду забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог статті 75 КК України, або ж застосування статті 69 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.
При цьому суд враховує позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 22 грудня 2022 року у справі №750/2773/22 (провадження №51-3061км22) та від 11 липня 2023 року у справі №726/78/23 (провадження №51-1772км23), з яких вбачається, що кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби свідчать про підвищену суспільну небезпечність, оскільки можуть призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а тому застосування іншого покарання ніж позбавлення волі, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за вчинення таких дій.
Оскільки призначається покарання у виді реального позбавлення волі, а ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (ухилення від суду, продовження злочинної діяльності) не змінилися, з метою забезпечення виконання вироку на підставі п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, суд вважає на необхідне до набрання вироком законної сили залишити обвинуваченому запобіжний захід – тримання під вартою.
Із урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_4 слід зарахувати у строк відбування покарання термін його утримання під вартою з моменту фактичного взяття під варту (затримання), тобто з 30 березня 2026 року по 02 липня 2026 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Процесуальні витрати (витрати на залучення експертів) відсутні.
Речові докази відсутні.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України,
ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити попередній у вигляді тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з 03 липня 2026 року, зарахувавши в цей строк на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк його попереднього ув`язнення з 30 березня 2026 року по 02 липня 2026 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Процесуальні витрати (витрати на залучення експертів) відсутні.
Речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через Старокостянтинівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка утримується під вартою, протягом 30 днів з дня вручення їй копії вироку.

Суддя