Справа № 560/12162/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

28 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому за період з 27.02.2022 по 19.05.2023 грошового забезпечення, обчисленого з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023, шляхом множення цього розміру на відповідний тарифний коефіцієнт; зобов`язати відповідача провести відповідний перерахунок та виплату; визнати протиправними дії щодо неврахування правильного розміру грошового забезпечення під час складання грошового атестата та зобов`язати скласти й направити новий грошовий атестат; визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки і зобов`язати провести її перерахунок та виплату; визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 та 2023 роки і зобов`язати провести її перерахунок та виплату.
Ухвалою від 18.07.2025 визнано неповажними вказані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду; позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Ухвалою від 15.09.2025 визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та поновлений цей строк; відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України надати у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали суду письмову інформацію щодо: отримання ОСОБА_1 за 2022-2023 роки грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням усіх складових грошового забезпечення помісячно за період: 2022-2023 роки. 
Відповідно до позовної заяви, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з огляду на таке. 
Вказує, що під час проходження військової служби відповідач визначав його посадовий оклад і оклад за військовим званням без застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, унаслідок чого були занижені як щомісячні складові грошового забезпечення, так і похідні від них виплати, у тому числі грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, а також неправильно оформлено грошовий атестат.
Згідно із відзивом на позовну заяву, відповідач позов не визнав та у відзиві зазначив, зокрема, таке.
Стверджує, що до 31.05.2022 військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 перебували на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , тому саме остання здійснювала нарахування і виплату грошового забезпечення позивачу в цей період.
Посилається на те, що за 2023 рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається за наявності визначених рішеннями Міністра оборони України підстав, а позивач відповідних рапортів і документів не подавав.
Як зазначає відповідач, на виконання ухвали суду відповідач подав письмову інформацію від 16.09.2025 №1735 щодо грошового забезпечення позивача за період 01.06.2022-31.12.2023, у якій, за твердженням відповідача, відображено також нарахування та виплату позивачу одноразових додаткових видів грошового забезпечення за 2022-2023 роки.
У відзиві на позовну заяву відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду, посилаючись на те, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 08.03.2025, тоді як до суду з цим позовом він звернувся 14.07.2025. 
На думку відповідача, позивач пропустив установлений законом строк звернення до суду. 
Зі змісту відзиву також убачається, що ці доводи відповідач пов`язує насамперед із вимогами за період з 19.07.2022 по 20.05.2023.
Позивач, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, послався на проходження військової служби в умовах воєнного стану, статус учасника бойових дій, необхідність отримання документів, потрібних для належного формування позовних вимог, а також на стан здоров`я. 
Вирішуючи заявлене відповідачем клопотання, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За частиною третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з частиною четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідний процесуальний наслідок передбачений також пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, суд виходить з того, що для застосування наслідків, передбачених частинами третьою, четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, суд має встановити: який саме строк підлягає застосуванню до спірних правовідносин, чи був він пропущений та чи є причини його пропуску поважними.
Насамперед суд ураховує характер спірних правовідносин у цій справі. 
Предметом спору є вимоги, пов`язані з правильністю нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення і пов`язаних із ним виплат під час проходження військової служби.
Так, Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22 дійшов висновку, що в спорах, пов`язаних із недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд також ураховує, що хоча позовні вимоги у цій справі сформульовані як вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити дії, за своїм змістом вони є похідними від спору про правильність нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення. 
Отже, при визначенні строку звернення до суду у цій справі підлягає застосуванню саме стаття 233 Кодексу законів про працю України як спеціальна норма.
Законом України № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, змінено редакцію статті 233 Кодексу законів про працю України. 
До цієї дати частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України передбачала, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Після набрання чинності зазначеним Законом стаття 233 Кодексу законів про працю України встановила тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Разом із цим, пункт 1 глави XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України передбачав, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 карантин було скасовано з 24:00 30.06.2023 року.
У постанові судової палати Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 сформульовано правовий висновок, за яким у спорах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) належить розмежовувати вимоги за періоди до 19.07.2022 та після цієї дати: до вимог за періоди до 19.07.2022 застосовується попередня редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка не обмежувала строк звернення до суду, а до вимог за періоди після 19.07.2022 - нова редакція цієї статті з урахуванням продовження строку на час карантину.
З огляду на наведене суд доходить висновку, що доводи відповідача не дають підстав для застосування наслідків, передбачених частинами третьою, четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо всієї позовної заяви у поданому обсязі. 
Це зумовлено тим, що частина заявлених вимог стосується періоду з 27.02.2022 до 18.07.2022, тобто періоду, до якого підлягає застосуванню попередня редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка не передбачала строкового обмеження для звернення до суду з вимогами про оплату праці. 
Такий підхід узгоджується з наведеним висновком Верховного Суду у справі № 460/21394/23.
Крім того, зі змісту відзиву вбачається, що сам відповідач пов`язує доводи про пропуск строку звернення до суду насамперед із вимогами за період з 19.07.2022 по 20.05.2023, а не з усім обсягом заявлених позовних вимог.
Щодо тієї частини вимог, до якої може застосовуватися строк, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній після 19.07.2022, то суд зазначає таке.
Відповідач виходить із того, що перебіг строку слід обчислювати з 08.03.2025 - дати виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
Однак суд зазначає, що навіть у разі виходу з такого підходу сам по собі факт звернення до суду після спливу відповідного строку не є безумовною підставою для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки суд зобов`язаний оцінити поважність причин його пропуску відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України.
У своїй сталій судовій практиці Верховний Суд виходить із того, що сам факт проходження військової служби не є автоматично поважною причиною пропуску строку звернення до суду, однак питання поважності причин має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин, які реально ускладнювали або унеможливлювали своєчасне звернення до суду. 
Такий підхід відображено, серед інших, у постанові Верховного Суду від 07.04.2025 у справі № 260/651/24.
У цій справі позивач навів та підтвердив сукупність обставин, які суд уважає істотними для оцінки поважності причин пропуску строку: проходження військової служби до 08.03.2025, статус учасника бойових дій, перебування на стаціонарному лікуванні у квітні 2025 року, а також звернення після звільнення до відповідача для отримання інформації та документів, необхідних для визначення змісту й обсягу позовних вимог. 
Суд також ураховує, що спір стосується не однієї очевидної виплати, а кількох складових грошового забезпечення та пов`язаних із ним платежів, обсяг яких потребував уточнення за документами, що перебували у володінні відповідача.
За таких обставин суд не знаходить підстав для висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження висновок про поважність причин пропуску строку був передчасним.
Матеріали справи не дають підстав уважати, що позивач безпідставно зволікав із зверненням до суду або що наведені ним причини є формальними чи неповажними.
Отже, підстав для залишення позовної заяви без розгляду з мотивів, наведених у клопотанні відповідача, суд не встановив, у зв`язку із чим, у задоволенні вказаного клопотання слід відмовити.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач є учасником бойових дій та проходив військову службу. 
Позивач пов`язує порушення свого права з неправильним визначенням відповідачем базових складових грошового забезпечення за період з 27.02.2022 по 19.05.2023, а саме посадового окладу та окладу за військовим званням, що, на думку позивача, призвело до заниження всіх пов`язаних із ними виплат та відображення неправильних відомостей у грошовому атестаті.
Сам відповідач розмежовує спірний період на два часові проміжки. 
Відповідач посилається на те, що до 31.05.2022 нарахування і виплату грошового забезпечення позивачу здійснювала Військова частина НОМЕР_2 , на фінансовому забезпеченні якої перебувала Військова частина НОМЕР_1 . 
Одночасно відповідач подав інформацію про грошове забезпечення позивача за період з 01.06.2022 по 31.12.2023, тобто за період, який уже охоплюється сферою його фінансового забезпечення.
На підставі наявних у справі доказів суд установив, що саме щодо періоду з 01.06.2022 відповідач є тим суб`єктом владних повноважень, дії та бездіяльність якого підлягають перевірці у цій справі. 
Щодо періоду з 27.02.2022 по 31.05.2022 належних і допустимих доказів того, що нарахування і виплату грошового забезпечення позивачу здійснювала саме Військова частина НОМЕР_1 , матеріали справи не містять. 
Навпаки, наявні у справі матеріали свідчать про здійснення фінансового забезпечення через іншу військову частину.
Суд також установив, що відповідач на виконання ухвали суду подав письмову інформацію від 16.09.2025 №1735, у якій наведено дані щодо грошового забезпечення позивача за період 01.06.2022-31.12.2023, а також зазначено про відображення нарахування та виплати позивачу одноразових додаткових видів грошового забезпечення за 2022-2023 роки. 
Із доводів відповідача також убачається, що він пов`язує обчислення строку звернення до суду, зокрема, з видачею позивачу грошового атестата при звільненні, а отже фактично визнає, що цей документ відображає дані про складові грошового забезпечення, які є предметом спору у цій справі.
Водночас будь-яких належних доказів того, що під час визначення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача за період з 01.06.2022 по 19.05.2023 відповідач застосував розрахункову величину відповідно до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, відповідач суду не надав. 
Так само відповідач не навів належного нормативного обґрунтування правомірності застосування іншої розрахункової величини.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII у редакції, чинній у спірний період) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 9 цього Закону передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, які тимчасово проходять військову службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям Сил спеціальних операцій Збройних Сил України встановлюється спеціальна надбавка, що входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704 у редакції, чинній у спірний період), а саме її пунктом першим затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби та Державної спеціальної служби транспорту згідно з додатком 2; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Управління державної охорони згідно з додатком 3; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Служби безпеки згідно з додатком 4; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту згідно з додатком 6; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації згідно з додатком 7; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби згідно з додатком 8; схему тарифних розрядів за посадами осіб начальницького складу податкової міліції апарату Державної фіскальної служби згідно з додатком 9; схему тарифних розрядів за посадами осіб начальницького складу податкової міліції головних управлінь в областях, м. Києві та органу з обслуговування великих платників податків Державної фіскальної служби згідно з додатком 10; схему тарифних розрядів за посадами осіб начальницького складу податкової міліції державних податкових інспекцій Державної фіскальної служби згідно з додатком 11; тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців строкової військової служби згідно з додатком 12; схему тарифних коефіцієнтів за посадами курсантів вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання) та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, закладів фахової передвищої військової освіти, закладів вищої освіти Міністерства фінансів, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Державної кримінально-виконавчої служби, ліцеїстів військових ліцеїв, військово-морських ліцеїв, ліцеїв-інтернатів, ліцеїв цивільного захисту, ліцеїв з посиленою військово-фізичною підготовкою та ліцеїв з військово-спортивною підготовкою з числа дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, згідно з додатком 13; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 15; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з додатком 16.
Для правильного вирішення спору суд бере до уваги, що Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 дійшов висновку: після скасування змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, положення пункту 4 постанови №704 підлягають застосуванню так, що розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не фіксований показник станом на 01.01.2018. 
Такий самий підхід підтримано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.09.2022 у справі №500/1813/21 та від 19.10.2022 у справі №400/6214/21.
Отже, для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у 2022 році мав застосовуватися прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2022, а у 2023 році - прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2023, з множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови №704.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260 - у редакції, чинній у спірний період).
Цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Згідно з пунктами 1, 2, 3, 6 розділу XXIII Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
Військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, грошова допомога для оздоровлення виплачується за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання допомоги для оздоровлення звільнені від посад, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання повноважень на посаді, до місячного грошового забезпечення включаються посадовий оклад за відповідним тарифним розрядом, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними штатними посадами.
Випускникам військових навчальних закладів із числа осіб, які до зарахування до військового навчального закладу не мали військових звань, та військовослужбовців строкової військової служби розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу за 12 тарифним розрядом, установленим у додатку 1 до постанови № 704, окладу за військовим званням і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород), на які вони мають право на день вибуття у відпустку.
Відповідно до пунктів 1, 2, 7 розділу XXIV Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами.
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у військовій частині НОМЕР_3 та підпорядкованих їй військових частинах установлюється командиром цієї частини виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі військової частини НОМЕР_3 .
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання повноважень на посаді, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.
Випускникам військових навчальних закладів із числа осіб, які до зарахування до військового навчального закладу не мали військових звань, і військовослужбовців строкової військової служби в році закінчення військових навчальних закладів матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається у військових частинах, до яких вони направлені для подальшого проходження служби, після вступу до виконання обов`язків за посадами, на які вони призначені.
Отже, суд вказує на те, що як грошова допомога на оздоровлення, так і матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є похідними від належного місячного грошового забезпечення. 
Якщо базові складові місячного грошового забезпечення визначені неправильно, це впливає і на правильність розміру таких допомог.
Щодо вимог позивача про перерахунок грошового забезпечення, то суд зазначає про таке. 
Відповідач не довів правомірності незастосування при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача за період з 01.06.2022 по 19.05.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року. 
Жодних належних доказів правильності іншого способу обчислення або достатнього нормативного обґрунтування такого способу відповідач суду не надав.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу належного грошового забезпечення за період з 01.06.2022 по 19.05.2023 є протиправною, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.
Разом із тим, вимоги за період з 27.02.2022 по 31.05.2022 не підлягають задоволенню саме до цього відповідача, оскільки з установлених судом фактичних обставин убачається, що в цей період нарахування і виплату грошового забезпечення здійснював не відповідач, а інша військова частина - НОМЕР_2 . 
За відсутності доказів того, що саме Військова частина НОМЕР_1 була належним суб`єктом владних повноважень у цих матеріальних правовідносинах на відповідному часовому проміжку, покладення на неї обов`язку щодо перерахунку і виплати сум за вказаний період є необґрунтованим.
Щодо вимог позивача стосовно грошового атестата, то суд вказує на таке.
Грошовий атестат є похідним документом від відомостей про фактичні складові грошового забезпечення військовослужбовця. 
Оскільки суд дійшов висновку про протиправність неврахування відповідачем правильного розміру базових складових грошового забезпечення за період з 01.06.2022 по 19.05.2023, відомості, покладені в основу оформлення грошового атестата, у цій частині також не відповідають вимогам законодавства.
Тому вимоги про визнання протиправними дій щодо неврахування правильного розміру грошового забезпечення під час складання грошового атестата та про зобов`язання оформити і направити новий грошовий атестат підлягають задоволенню частково - у межах того періоду, за який саме відповідач здійснював нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу і щодо якого суд установив порушення.
Із приводу вимог стосовно грошової допомоги на оздоровлення, то суд виходить із таких міркувань. 
Оскільки відповідно до змісту пункту 6 розділу XXIII Порядку №260 розмір грошової допомоги на оздоровлення визначається з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення на день підписання наказу про її надання, неправильне визначення базових складових місячного грошового забезпечення безпосередньо впливає і на правильність розміру цієї допомоги.
Разом із тим, з огляду на встановлені судом фактичні обставини, обов`язок щодо перерахунку такої допомоги може бути покладений на Військову частину НОМЕР_1 лише в тій частині та за той час, коли саме вона була суб`єктом нарахування і виплати відповідних сум.
Тому позов у цій частині підлягає задоволенню не за весь 2022 рік, а лише щодо тих виплат за 2022 та 2023 роки, нарахування і виплата яких належали до сфери повноважень відповідача, з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог стосовно матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то суд зазначає про таке. 
Відповідач заперечував проти цієї частини позову, посилаючись на неподання позивачем рапорту та документів щодо підстав для отримання допомоги у 2023 році. 
Водночас відповідач сам повідомив суду, що наданою ним інформацією від 16.09.2025 №1735 відображено нарахування і виплату позивачу одноразових додаткових видів грошового забезпечення за 2022-2023 роки. 
За таких обставин суд оцінює спір у цій частині як спір про правильність визначення розміру виплати, а не як спір про первинне виникнення права на неї.
Оскільки за пунктом 7 розділу XXIV Порядку №260, розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначається з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, неправильне визначення базових складових місячного грошового забезпечення зумовлює необхідність перерахунку і цієї допомоги. 
Водночас такий обов`язок також може бути покладений на відповідача лише в межах тих виплат за 2022 та 2023 роки, нарахування і виплата яких здійснювалися саме Військовою частиною НОМЕР_1 .
Щодо способу судового захисту у цій справі, то суд вказує на таке. 
Суд ураховує, що частина позовних вимог сформульована як вимоги про визнання протиправними дій щодо ненарахування і невиплати, тоді як за своєю суттю йдеться про невчинення відповідачем обов`язкових дій з правильного нарахування і виплати належних позивачеві сум. 
За правилами частини другої статті 9 КАС України, статті 5 КАС України, а також пунктів 2, 4 частини другої статті 245 КАС України суд зобов`язаний забезпечити ефективний захист порушеного права. 
Тому суд формулює спосіб захисту таким чином, щоб він відповідав реальному змісту спірних правовідносин і забезпечував належне поновлення порушеного права позивача.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов у цій справі підлягає частковому задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2022 року, - за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, та з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2023 року, - за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року, із застосуванням тарифного коефіцієнта згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та тарифного коефіцієнта згідно з додатком 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2022 року, - за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, та з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2023 року, - за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року, із застосуванням тарифного коефіцієнта згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та тарифного коефіцієнта згідно з додатком 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо неврахування під час складання грошового атестата ОСОБА_1 за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", а також щомісячних і одноразових додаткових видів грошового забезпечення, розмір яких залежить від правильності визначення зазначених складових.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України скласти та направити ОСОБА_1 новий грошовий атестат за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних і одноразових додаткових видів грошового забезпечення, перерахованих відповідно до цього рішення суду.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, обчисленої виходячи з місячного грошового забезпечення, визначеного відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", у частині виплат, нарахованих за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, обчисленої виходячи з місячного грошового забезпечення, визначеного відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", у частині виплат, нарахованих за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 та 2023 роки, обчисленої виходячи з місячного грошового забезпечення, визначеного відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", у частині виплат, нарахованих за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 та 2023 роки, обчисленої виходячи з місячного грошового забезпечення, визначеного відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", у частині виплат, нарахованих за період з 01 червня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений