ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1110/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №709/2021/25 Категорія: 308010000 	Романова О.Г. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Карпенко О. В., Новіков О. М.	
Секретар 	Широкова Г.К.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дубового Олександра Володимировича на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19.03.2026 (суддя в суді першої інстанції Романова О. Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення із житлового будинку,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком за адресою: 
АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком та виселити його із вказаного житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
05.11.2019 відповідач ОСОБА_2 з дозволу ОСОБА_1 вселився в її будинок, зареєстрував своє місце проживання у вказаному будинку, де проживав на той момент із позивачем однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.
21.03.2020 сторони уклали шлюб, зареєстрований Чорнобаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
В подальшому стосунки між сторонами погіршилися, після чого фактичні шлюбні відносини були припинені.
09.09.2025 ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання у вказаному будинку за заявою ОСОБА_3 як власниці будинку.
Заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.09.2025 шлюб між сторонами припинено.
Позивач вказала, що у зв`язку з цим фактична підстава для надання відповідачу права користування будинком зникла, адже ОСОБА_3 надала відповідачу ОСОБА_2 можливість проживати у належному їй будинку виключно через наявність у сторін сімейних стосунків, водночас вказані стосунки були припинені.
ОСОБА_2 продовжує проживати в будинку та вчиняє відносно позивача домашнє насильство, за що його постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08.10.2025 у справі № 709/1805/25 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 
Такі дії відповідача створюють для позивача істотну перешкоду у користуванні належним їй на праві власності будинком, оскільки у даний час в будинку проживає чужа для позивача людина, яка вживає спиртні напої, вчиняє сварки, застосовує до позивача фізичне насильство та погрожує фізичною розправою. 
В добровільному порядку вирішити питання про виселення ОСОБА_2 з будинку сторонам не вдалося, що й змусило ОСОБА_3 звернутися до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19.03.2026 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач руйнує та псує житлове приміщення або використовує його не за призначенням. Крім того, не надано доказів що відповідач систематично (три і більше разів) порушував правила співжиття, а також доказів проведення з ним профілактичних бесід виховного характеру тощо. 
Судом було враховано, що відповідач є особою з інвалідністю, власного житла не має, а тому на переконання суду, виселення останнього з житла, у якому він проживає не буде відповідати принципу «пропорційності» між застосованими методами та правом особи на житло, передбаченим ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Дубовий О. В. просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19.03.2026 як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що факт вчинення домашнього насильства сторонами у справі не заперечується та визнавався відповідачем в судовому засіданні. Позивач є власником будинку, шлюб між сторонами припинено, тому відповідач більше не є членом сім`ї позивача, знятий з реєстрації, а жодних угод про право користування будинком не укладалося, тому відсутні правові підстави для перебування ОСОБА_2 в будинку, який належить позивачу. Суд вищевикладеного не врахував та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просила суд її відхилити, як безпідставну, а рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 09.08.2006 (а.с. 8) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9).
У вказаному житловому будинку у період з 05.11.2019 по 09.09.2025 був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 13).
Також, сторони перебували у шлюбі, який було укладено 21.03.2020 та зареєстровано Чорнобаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.09.2025 було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 16.10.2025 (а.с. 10-11).
Як вбачається із довідки виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради № 2403 від 03.12.2025 ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 05.03.2008 по 06.09.2013 та із 05.11.2019 по 09.09.2025 (а.с. 36).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради № 268 від 04.12.2025 ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_2 , у період з 28.05.1990 по 04.03.2008. За цією адресою були зареєстровані: дружина ОСОБА_1 , діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Фактично сім`я не проживала за цією адресою з 2002 року (а.с. 37).
У Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відсутні відомості про наявність у ОСОБА_2 права власності чи іншого речового права на житлові приміщення.
Такими є встановлені обставини справи, які мають наступне правове регулювання.
Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до змісту позовних вимог ОСОБА_1 предметом позову є усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення із житлового будинку. Підставою позову зазначено припинення у відповідача сервітуту на право користування будинком позивача у зв`язку із розірванням шлюбу укладеного між сторонами, а також неможливістю позивача проживати разом із відповідачем у зв`язку із зловживанням останнім алкогольними напоями, здійснення домашнього насильства відносно позивача, псування речей домашнього вжитку, що створює для ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй майном.
Отже, спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно його користувачем та користувачем цього будинку з приводу права користування ним після припинення шлюбу між ними.
Відповідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
У ч. 1 ст. 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб.
За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2025 відповідача було знято з реєстрації за місцем проживання, а заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.09.2025 шлюб між сторонами розірвано.
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Колегія суддів враховує, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і відповідний спір підлягає вирішенню з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Якщо особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені статтею 116 ЖК України. 
Частиною 1 ст. 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Отже, цивільно-правова відповідальність за ст. 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним, опікуни, піклувальники, піднаймачі та інші, які спільно проживають.
Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.
До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим винні створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.
Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.
Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.05.2025 у справі № 207/2392/22 (провадження № 61-13403св23) та від 14.08.2025 у справі № 599/1579/24 (провадження № 61-4558св25) при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, належить виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.
За умовами ст. 116 ЖК України підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.
Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які врешті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, що є предметом розгляду апеляційного суду, позивач посилаючись на систематичність порушення відповідачем співжиття сторін, зокрема на обставини домашнього насильства, на підтвердження позовних вимог надала копію постанови Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.01.2026 (а.с. 72-73), відносно якої ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП відносно події, яка мала місце 18.12.2025. Судом першої інстанції було правильно зазначено в своєму рішенні про те, що такий доказ не може бути визнаний достатнім, оскільки сама подія домашнього насильства мала місце вже після звернення позивача до суду із вказаним позовом.
Крім того, колегія суддів враховує, що посилаючись в позовній заяві та апеляційній скарзі на домашнє насильство зі сторони відповідача, позивач не надала суду крім постанови суду від 13.01.2026 будь-яких доказів її звернення в правоохоронні органи з цього приводу.
Відсутні в матеріалах справи також докази наявності рішення суду про видачу обмежувального припису відповідачу відносно позивача як і самі докази звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про видачу обмежувального припису тощо. 
Долучена до апеляційної скарги постанова від Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08.10.2025 також не може розглядатися судом як доказ систематичності порушень, що за позицією ОСОБА_1 , і стало підставою для звернення до суду, оскільки це одиничний підтверджений факт вчинення правопорушення відповідачем до подачі позову. 
Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що до ОСОБА_2 застосовувалися будь-які заходи попередження або громадського впливу до звернення позивача до суду, як це передбачено ст. 116 ЖК України. Так само не надано доказів проведення із відповідачем профілактичних бесід виховного характеру. 
Враховуючи, що відповідач проживає в сільській місцевості, сільська рада є ключовим органом, що фіксує громадський вплив, позивачем не надано суду, зокрема, характеристику з місця проживання, в якій зазначалася б можлива негативна поведінка відповідача, відсутні докази її звернення до органу місцевого самоврядування для комісійного обстеження (старостою, депутатами) та фіксування порушення правил співжиття сторін, відсутні протоколи засідань сільської ради (комісії з питань правопорядку тощо), які б розглядали акти обстеження побутових умов та фіксації порушень співжиття сторін у справі. 
Крім того, стороною позивача не було заявлено клопотань про допит свідків, які б могли підтвердити чи спростувати доводи відносно створення відповідачем істотних перешкод у користуванні позивачу належним їй житловим приміщенням та вчинення ним протиправних дій відносно неї. 
Суд першої інстанції правильно врахував, що надані позивачем докази, свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірному будинку та тривалими конфліктами, притаманними колишньому подружжю, яке не вирішило своїх проблем, які призвели до розірвання шлюбу. Проте такі обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для примусового виселення ОСОБА_2 з будинку.
Виселення ОСОБА_2 , який не має іншого житла, із спірного будинку без надання іншого житлового приміщення становитиме втручання у фундаментальне право особи на повагу до приватного життя. Виселення відповідача не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, не передбачене законом і не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom).
Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 , як власника житла, не перевищують інтереси відповідача як наймача, в якого не припинилися правові підстави користування цим майном.
Доводи апеляційної скарги про вчинення відповідачем домашнього насильства не спростовуються висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки не підтверджують факту систематичності таких діянь. Будь-яких інших доказів, зазначених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду, крім копії постанови Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.01.2026, за якою ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП суду першої інстанції надано не було. 
Посилання в апеляційній скарзі про те, що шлюб між сторонами припинено, відповідно відповідач більше не є членом сім`ї позивача, знятий з реєстрації, а тому відсутні правові підстави для перебування ОСОБА_2 в будинку, який належить позивачу відхиляється колегією суддів, оскільки такі обставини не є підставою для виселення відповідача у аспекті даних правовідносин.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дубового Олександра Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19.03.2026 в даній справі– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 05.05.2026.

Суддя-доповідач   

Судді